קטגוריה:דברים טו ב
נוסח המקרא
וזה דבר השמטה שמוט כל בעל משה ידו אשר ישה ברעהו לא יגש את רעהו ואת אחיו כי קרא שמטה ליהוה
וְזֶה דְּבַר הַשְּׁמִטָּה שָׁמוֹט כָּל בַּעַל מַשֵּׁה יָדוֹ אֲשֶׁר יַשֶּׁה בְּרֵעֵהוּ לֹא יִגֹּשׂ אֶת רֵעֵהוּ וְאֶת אָחִיו כִּי קָרָא שְׁמִטָּה לַיהוָה.
וְזֶה֮ דְּבַ֣ר הַשְּׁמִטָּה֒ שָׁמ֗וֹט כׇּל־בַּ֙עַל֙ מַשֵּׁ֣ה יָד֔וֹ אֲשֶׁ֥ר יַשֶּׁ֖ה בְּרֵעֵ֑הוּ לֹֽא־יִגֹּ֤שׂ אֶת־רֵעֵ֙הוּ֙ וְאֶת־אָחִ֔יו כִּֽי־קָרָ֥א שְׁמִטָּ֖ה לַיהֹוָֽה׃
וְ/זֶה֮ דְּבַ֣ר הַ/שְּׁמִטָּה֒ שָׁמ֗וֹט כָּל־בַּ֙עַל֙ מַשֵּׁ֣ה יָד֔/וֹ אֲשֶׁ֥ר יַשֶּׁ֖ה בְּ/רֵעֵ֑/הוּ לֹֽא־יִגֹּ֤שׂ אֶת־רֵעֵ֙/הוּ֙ וְ/אֶת־אָחִ֔י/ו כִּֽי־קָרָ֥א שְׁמִטָּ֖ה לַֽ/יהוָֽה׃
תרשים של הפסוק מנותח תחבירית על-פי הטעמים
פרשנות
- פרשנות מסורתית:
תרגום
אונקלוס (תאג'): | וְדֵין פִּתְגָם שְׁמִטְּתָא דְּיַשְׁמֵיט כָּל גְּבַר מָרֵי רְשׁוּ דְּיִרְשֵׁי בְּחַבְרֵיהּ לָא יִתְבַּע מִן חַבְרֵיהּ וּמִן אֲחוּהִי אֲרֵי קְרָא שְׁמִטְּתָא קֳדָם יְיָ׃ |
ירושלמי (יונתן): | וְדֵין אַהֲוָויַת הִלְכַת שְׁמִיטָתָא אַשְׁמִיטוּ כָּל בַּר נַשׁ מָרֵי מְזוֹפְתָּא דְיִזוֹף בְּחַבְרֵיהּ לֵית לֵיהּ רְשׁוּ לִמְדַחֲקָא בְּחַבְרֵיהּ לְמִתְבּוֹעַ אוֹזְפוּתֵיהּ וְלָא מִן אָחוֹי בַּר יִשְרָאֵל אֲרוּם קָרָא בֵית דִּינָא שְׁמִיטָתָא קֳדָם יְיָ: |
רש"י
רש"י מנוקד ומעוצב
• לפירוש "רש"י מנוקד ומעוצב" על כל הפרק •
רשב"ם
רמב"ן
רבינו בחיי בן אשר
• לפירוש "רבינו בחיי בן אשר" על כל הפרק •
ספורנו
• לפירוש "ספורנו" על כל הפרק •
מדרש ספרי
• לפירוש "מדרש ספרי" על כל הפרק •
וזה דבר השמיטה. מכאן אמרו: שביעית משמטת מלוה, ואין יובל משמט מלוה.
שהיה בדין: ומה שמיטה, שאינה מוציאה העבדים, משמט מלוה; יובל, שמוציא העבדים, אינו דין שישמט מלוה! ת"ל: וזה דבר השמיטה; שמיטה משמטת מלוה, ואין יובל משמט מלוה.
ק"ו (=קל וחומר) לשמיטה שתוציא עבדים! ומה יובל שאינו משמט מלוה, מוציא עבדים; שמיטה שמשמטת מלוה, אינו דין שתוציא עבדים! ת"ל (ויקרא כה): בשנת היובל הזאת; זאת (שביעית משמטת מלוה ויובל) מוציא עבדים, [ואין שביעית מוציאה עבדים; שביעית משמטת מלוה, ואין יובל משמט].
שמוט (כל בעל משה ידו). יכול אף בגזילה ופקדון? ת"ל: משה ידו.
(יכול) [מנין לרבות] (משנה שביעית י) שכר שכיר והקפת החנות (והחמור)? ת"ל: אשר ישה ברעהו.
אם סופנו לרבות את כולם, מה ת"ל משה ידו? מה משה ידו בזקיפה, אף כולם בזקיפה.
לא יגוש. ליתן עליו בלא תעשה.
את רעהו. פרט לאחרים.
את אחיו. פרט לגר תושב.
כי קרא שמיטה לה'. (קדושין לח) בין בארץ בין בחוצה לארץ.
מלבי"ם - התורה והמצוה
קכו.
וזה דבר השמטה . כבר בארתי בהתו"ה אחרי פח , שחז"ל ידרשו תמיד מלת " דבר " שמורה (שענינה) כמלת ענין, מענין דבור ממש עיי"ש הטעם.
וע"כ פי' גם כאן מענין דבור, שצריך לדבר (אם רוצה לשלם לו חובו), יאמרו לו שמוט כל בעל משה ידו, ומ"ש פ"י דשביעית משנה ח'.
קכז.
וזה דבר השמטה . כבר התבאר בפ' צו כג , שכ"מ שבא כנוי הרומז "זה" “זאת", בא למעט איזה דבר.
ומ"ש פה זה דבר השמטה , ממעט שאינו דבר היובל.
ומש"ש בשנת היובל הזאת , בא למעט שמטה, שאין שלוח עבדים נוהג בה. וכן דרש בספרא בהר כז .
קכח.
שמוט כל בעל משה ידו . ר"ל שמוט ידי כל בעל משה, כמו "תשמט ידיך", ר"ל שלא תכריחו לשלם לך.
ושם " משה " בא רק על ההלואה, לא על מעות שנגזל ממנו או שהפקיד ביד אחרים. הוסיף אשר ישה, לבאר אף דבר שלא היה בדרך הלואה, כמו שכר שכיר והקפת החנות, אם זקפה עליו אח"כ במלוה. שעז"א אשר ישה - בעתיד ג"כ שביעית משמטתו, כמ"ש במשנה דשביעית ובח"מ (סימן סז סעיף יד).
וכן בספרי תצא על פסוק כי תשה ברעך משאת מאומה ( תצא קמב ) מרבה ממלת " משאת " שכר שכיר והקפת חנות.
קכט.
לא יגוש . כבר בארתי (ישעיה ג) ההבדל בין "נושה" ובין "נוגש". שהנושה תובע דבר המגיע לו, והנוגש דוחקו לתת לו דבר שלא לקח ממנו כמו מס וכדומה.
ואחר שפה אמר שמוט כל בעל משה ידו א"כ אין מגיע לו עוד ממנו. וכשתבעו נקרא נגישה, כי מבקש דבר שאין מגיע לו, ועובר בלא תעשה.
ומתנה דוקא את רעהו ואת אחיו , פרט לאחרים וגר תושב.
ומ"ש כי קרא שמטה , פי' הרשב"ם כלומר כי הגיע זמן שמטה. כמו מקראי קודש , קרא עלי מועד , קראו צום כולם לשון זמן. ומזה הוציאו חז"ל שאינו תלוי במקום (=שמיטת כספים) , שאף אם הוא בחוץ לארץ, כיון שהוא זמן שמטה (כנ"ל ראה קכה ).
בעל הטורים
• לפירוש "בעל הטורים" על כל הפרק •
- פרשנות מודרנית:
הבהרה: | ||
---|---|---|
|
שמיטת חובות - הגדרה ומשמעות
(דברים טו א): "מִקֵּץ שֶׁבַע שָׁנִים תַּעֲשֶׂה שְׁמִטָּה. וְזֶה דְּבַר הַשְּׁמִטָּה: שָׁמוֹט כָּל בַּעַל מַשֵּׁה יָדוֹ אֲשֶׁר יַשֶּׁה בְּרֵעֵהוּ, לֹא יִגֹּשׂ אֶת רֵעֵהוּ וְאֶת אָחִיו, כִּי קָרָא שְׁמִטָּה לה'".
בסוף כל מחזור של שבע שנים, יש לעשות עזיבה. ובדבר הזה מתבטאת העזיבה: יעזוב כל נושה את פעולותיו אשר הוא עושה כדי לגבות מזולתו את החובות שזמן פרעונם עבר; לא יוסיף להלחיץ ולעקל את רכושו, מרגע שהוכרזה העזיבה לכבוד ה'.
פירוש מילולי
מקץ שבע שנים = בסוף מחזור של שבע שנים, כלומר בסוף השנה השביעית.
שמט = עזב, לא החזיק ; מַשֵּׁה = חוב; בעל משה = בעל חוב, נושה; ידו = בהשאלה: מעשיו ופעולותיו ; ידו אשר ישה ברעהו = המעשים שהוא עושה כנושה, כדי לגבות את החוב מזולתו; שמיטת החובות חלה רק על חובות שזמן פירעונם כבר עבר, והנושה כבר התחיל (או יכל להתחיל) בפעולות לגבייתם. שמוט, כל בעל משה, ידו אשר ישה ברעהו = כל בעל חוב צריך לעזוב את המעשים שהוא עושה כדי לגבות את החוב (רש"י, שד"ל) .
יִגֹּשׂ - מהשורש נגש (נגס) = לחץ והכאיב, בגוף או ברכוש ; לא ייגוש את רעהו ואת אחיו = לא ילחיץ את זולתו להחזיר את החוב, ולא יעקל את רכושו - כי קרא שמיטה לה' = מרגע שהוכרז על שמיטת החובות לכבוד ה'.
משמעות רוחנית
ויקרא כה נה: "כִּי לִי בְנֵי יִשְׂרָאֵל עֲבָדִים,
עֲבָדַי הֵם אֲשֶׁר הוֹצֵאתִי אוֹתָם מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם,
אֲנִי ה' אֱלֹהֵיכֶם":
בני ישראל הם עבדי ה', ולכן אין זה ראוי שהם יהיו עבדים זה לזה.
ישנן מצוות רבות בתורה שמטרתן לצמצם את השיעבוד של אדם לאדם, כך שכל אדם יוכל לעמוד לפני ה' בפני עצמו, כאדם חופשי.
גם הלוואה היא מעין שיעבוד - הלווה עובד והמלוה מעקל את המשכורת שלו, מעקל את רכושו, מלחיץ אותו ודורש ממנו לעבוד יותר כדי שיקבל את כספו בחזרה; השיעבוד הוא מוצדק כי הכסף שייך למלווה, ולמרות זאת התורה קבעה שיש לצמצם ולהגביל את השיעבוד של הלווה למלוה, כדי להדגיש את עמידתו העצמאית של הלווה לפני ה'.
לכן, פעם בשבע שנים, המלוה צריך לשמוט ולעזוב את כל הפעולות שבהן הוא נוגש ומשעבד את הלווה, ולהפסיק לגבות את החוב.
החוב עצמו לא נמחק - הלווה עדיין צריך להחזיר את החוב, אולם זוהי חובה מוסרית, חובה שבינו לבין ה'; למלוה אסור לדרוש את החוב מהלווה. כך מודגש הרעיון, שהלווה הוא עבד של ה' ולא של המלוה.
משמעות כלכלית
החופש הוא עיקרון חשוב לא רק מבחינה רוחנית אלא גם מבחינה כלכלית: אחד היסודות החשובים של הכלכלה המודרנית הוא החופש הכלכלי - ככל שהמדינה נותנת יותר חופש לאזרחים, הם יוצרים יותר, עובדים יותר ומקדמים את המשק.
אולם, גם בכלכלה חופשית לגמרי עלול להיווצר שיעבוד - שיעבוד של אדם לאדם: במשך השנים, אנשים מסויימים צוברים הון, ואנשים אחרים נכנסים לחובות וצריכים לעבוד קשה כדי להחזיר אותם. מבלי להתייחס לסוגיה המוסרית, מבחינה כלכלית טהורה יש כאן בעיה: החופש, שהוא אחד הכוחות היסודיים שמניעים את הכלכלה, נפגע. אנשים ששקעו בחובות, וכל משכורת שהם מרוויחים משועבדת להחזר החובות, מאבדים את המוטיבציה לעבוד וליצור, וההתקדמות של המשק נפגעת.
מצד שני, מובן שיש חשיבות גם לעמידה בהתחייבויות והחזר חובות; גם זה עיקרון חיוני לקיום המשק. ולכן התורה מציעה איזון - פעם בשבע שנים, בעלי ההון מפסיקים לגבות את החובות שהצטברו עד אז, ונותנים ללווים את החופש להחליט איך ומתי להחזיר אותם.
פרוזבול
האיזון הזה יכול לעבוד רק כאשר הרמה המוסרית בעם היא גבוהה, כך שהלווים שיכולים להחזיר אכן יחזירו את החוב, ולא ישתמשו בשמיטת החובות כדי להרוויח כסף קל על חשבון המלוים; ורק כשרמת האמון בעם היא גבוהה, כך שהמלוים יכולים לסמוך על הלווים שאכן יחזירו את החוב מיוזמתם אם רק יוכלו.
אולם, בסוף ימי בית שני, בתקופה של פילוג ושנאת חינם בעם ישראל, האיזון הופר: כנראה שהיו נוכלים שלקחו הלוואות מיותרות, בזבזו אותן וניצלו את השמיטה כדי להתחמק מתשלום; מסיבה זו ואולי מסיבות אחרות, העשירים איבדו את האמון ואת הרצון להלוות לעניים לפני שנת השמיטה, ונמצאו העשירים חוטאים והעניים ההגונים סובלים.
לפיכך תיקן הלל הזקן, נשיא ישראל באותו הדור, את תקנת הפרוזבול. מהות הפרוזבול היא, שהמלוה מוסר את חובותיו לבית דין. בית הדין רשאי לגבות את החוב גם אחרי שנת השמיטה, והוא אכן יגבה את החוב אם יגיע למסקנה שהלווה מנסה לנצל את השמיטה באופן לא הוגן.
לעיון נוסף: שמיטת חובות - העברת הגביה מידי המלוה לידי הציבור
מדוע שמיטת חובות ושמיטת קרקעות הן באותה שנה?
1. ייתכן שיש קשר כלכלי בין שתי השמיטות - החקלאים לא יכלו לעבוד את האדמה בשנה השביעית, ולכן סביר שיש להם קשיים בהחזרת חובותיהם; התורה דורשת מהמגזר העסקי להשתתף במצוות השמיטה ע"י שמיטת חובות החקלאים.
- אולם, מצוות שמיטת חובות חלה על כל הלווים ולא רק על החקלאים.
2. בזמן התורה, היה נהוג בעמים אחרים, שבכל פעם שמלך חדש עולה לשלטון, הוא מכריז על שמיטת חובות. זה היה אמצעי מקובל לקבל את תמיכת הציבור לחילופי המנהיגות. התורה מתנגדת למשטר המלוכני הנהוג בעמים אחרים (המלך בתורה הוא ייצוגי בלבד) . בתורה, ה' הוא המלך! שמיטת הקרקעות מסמלת את מלכות ה', שכל הארץ שייכת לו.
בערב ראש השנה, כשאנחנו ממליכים את ה' בתחילת מחזור חדש של שבע שנים, גם אנחנו מכריזים על שמיטת חובות - "שמיטה לה'".
מקורות
על-פי מאמר של אראל שפורסם לראשונה ב אתר הניווט בתנך בתאריך 2007-06-25.
קישורים
פסוק זה באתרים אחרים: הכתר • על התורה • Sefaria • תא שמע • אתנ"כתא • סנונית • שיתופתא
קטגוריות־משנה
קטגוריה זו מכילה את 2 קטגוריות המשנה המוצגות להלן, ומכילה בסך הכול 2 קטגוריות משנה. (לתצוגת עץ)
ב
ש
דפים בקטגוריה "דברים טו ב"
קטגוריה זו מכילה את 36 הדפים המוצגים להלן, ומכילה בסך־הכול 36 דפים.