קטגוריה:שמות כב ד
נוסח המקרא
כי יבער איש שדה או כרם ושלח את בעירה [בעירו] ובער בשדה אחר מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם
כִּי יַבְעֶר אִישׁ שָׂדֶה אוֹ כֶרֶם וְשִׁלַּח אֶת בעירה [בְּעִירוֹ] וּבִעֵר בִּשְׂדֵה אַחֵר מֵיטַב שָׂדֵהוּ וּמֵיטַב כַּרְמוֹ יְשַׁלֵּם.
כִּ֤י יַבְעֶר־אִישׁ֙ שָׂדֶ֣ה אוֹ־כֶ֔רֶם וְשִׁלַּח֙ אֶת־בְּעִירֹ֔ה וּבִעֵ֖ר בִּשְׂדֵ֣ה אַחֵ֑ר מֵיטַ֥ב שָׂדֵ֛הוּ וּמֵיטַ֥ב כַּרְמ֖וֹ יְשַׁלֵּֽם׃
כִּ֤י יַבְעֶר־אִישׁ֙ שָׂדֶ֣ה אוֹ־כֶ֔רֶם וְ/שִׁלַּח֙ אֶת־בעיר/ה [בְּעִיר֔/וֹ] וּ/בִעֵ֖ר בִּ/שְׂדֵ֣ה אַחֵ֑ר מֵיטַ֥ב שָׂדֵ֛/הוּ וּ/מֵיטַ֥ב כַּרְמ֖/וֹ יְשַׁלֵּֽם׃
תרשים של הפסוק מנותח תחבירית על-פי הטעמים
פרשנות
- פרשנות מסורתית:
תרגום
אונקלוס (תאג'): | אֲרֵי יוֹכֵיל גְּבַר חֲקַל אוֹ כְרַם וִישַׁלַּח יָת בְּעִירֵיהּ וְיֵיכוֹל בַּחֲקַל אָחֳרָן שְׁפַר חַקְלֵיהּ וּשְׁפַר כַּרְמֵיהּ יְשַׁלֵּים׃ |
ירושלמי (יונתן): | אֲרוּם יִפְקַר גְּבַר חֲקִיל אוֹ כַּרְמָא וִישַׁלַח יַת בְּעִירֵיהּ וְיֵיכוּל בַּחֲקַל גְּבַר אוֹחֲרָן שְׁפַר חַקְלֵיהּ וּשְׁפַר כַּרְמֵיהּ יְשַׁלֵּם: |
רש"י
"כי יבער" - יוליך בהמותיו בשדה וכרם של חבירו ויזיק אותו באחת משתי אלו או בשלוח את בעירה או בבעור ופירשו רבותינו ושלח הוא נזקי מדרך כף רגל ובער הוא נזקי השן האוכלת ומבערת (ב"ק ג)
"בשדה אחר" - בשדה של איש אחר
"מיטב שדהו וגו' ישלם" - שמין את הנזק ואם בא לשלם לו קרקע דמי נזקו ישלם לו ממיטב שדותיו אם היה נזקו סלע יתן לו שוה סלע מעידית שיש לו למדך הכתוב שהנזקין שמין להם בעידית (ב"ק נז)
[ט] ופירשו רבותינו ושלח הוא נזקי מדרך כף רגל. שקרא הכתוב 'שלוח' לשון נופל על לשון, מפני כי ההיזק הוא על ידי ההליכה שהולכת בשדה ודורכת אותה ברגליה, ושייך אצל הליכת הרגל 'שלוח', כדכתיב (ישעיהו ל"ב, כ') "משלחי רגל השור והחמור". וכן השן נקרא "וביער", אף על גב דלשון "וביער" לפי פירוש רש"י לשון בהמה, כתב לך בכאן לשון "וביער בשדה אחר", לשון הנופל על השן, ששייך לשון זה עליו, דכתיב (מלכים א י"ד, י') "כאשר יבער הגלל עד תומו", והוא השן. ובפרק קמא דבב"ק (סוף ב ע"ב) מפורש דרשות מקראות אלו:
[י] בשדה של איש אחר. דאין לפרש כמשמעו שיש כאן שתי שדות, דכן משמע "בשדה אחר" מן השדה הראשון, דאין כאן אלא שדה אחת, לכך הוצרך להוסיף 'בשדה איש אחר', וקאי הך "אחר" על איש, לא על שדה:
[יא] שמין את הנזק וכו'. אבל לא שיתן טוב תחת רע, דאם לא כן מאי אהני ליה שיתן לו מיטב, הרי צריך שומא, דודאי שמין לו, ואהני לו דניחא ליה לאדם במיטב, אף על גב שהוא מועט:
[יב] ואם בא לשלם קרקע וכו'. אבל אין מוכרח לשלם לו קרקע, דהא מרבינן "ישיב" (לעיל כא, לד) לרבות אפילו שוה כסף ואפילו סובין (בבא קמא דף ז.), וילפינן בפרק קמא דבב"ק (דף ה.) כל אבות הנזיקין זה מזה, אלא הא דקאמר "מיטב שדהו" היינו כשבא לשלם קרקע - ישלם מיטב, אבל כשבא לשלם מטלטלין - משלם אפילו סובין. ומה שאמרה תורה כשבא לשלם קרקע ישלם דוקא מיטב, ואילו מטלטלין מצי לשלם מכל מילי אפילו סובין, מפרש בפרק קמא דבב"ק (דף ז:) דמטלטלין כל מילי מיטב הוא, דאי לא מזדבין הכא מזדבין במקום אחר. ומה שאמר 'מיטב שדותיו', מפני שמשמע יקח המיטב מן השדה, ואין דרך בני אדם ליקח רק שדה שלימה, לכך פירש 'מיטב שדותיו', כלומר השדה הטובה בכולם:בד"ה בשדה אחר כו' כשהיא נקודה כו' נ"ב ואני אומר שאינו דומה לזה אלא שדה היא לשון נקבה ואחר הוא לשון זכר ודוק מהרש"ל ואני תמה עליו הלא מצינו ששדה הוא לשון זכר דכתיב יעלוז השדה וכל אשר בו ורבים כמוהו שוב מצאתי בחזקוני פ' בחקותי בפסוק והיה השדה בצאתו ביובל שכתב וז"ל מגיד שהשדה קרוי לשון זכר בלשון הקודש ע"כ והיינו כדפי' כנ"ל:רש"י מנוקד ומעוצב
• לפירוש "רש"י מנוקד ומעוצב" על כל הפרק •
כִּי יַבְעֶר – יוֹלִיךְ בְּהֵמוֹתָיו בְּשָׂדֶה וְכֶרֶם שֶׁל חֲבֵרוֹ וְיַזִּיק אוֹתוֹ בְּאַחַת מִשְּׁתֵּי אֵלּוּ: אוֹ בְּשִׁלּוּחַ אֶת בְּעִירֹה, אוֹ בְּבִעוּר. וּפֵרְשׁוּ רַבּוֹתֵינוּ: שִׁלּוּחַ – הוּא נִזְקֵי מִדְרַךְ כַּף רֶגֶל; "וּבִעֵר" – הוּא נִזְקֵי הַשֵּׁן הָאוֹכֶלֶת וּמְבַעֶרֶת (ב"ק ב' ע"ב).
בִּשְׂדֵה אַחֵר – בְּשָׂדֶה שֶׁל אִישׁ אַחֵר.
מֵיטַב שָׂדֵהוּ ... יְשַׁלֵּם – שָׁמִין אֶת הַנֶּזֶק, וְאִם בָּא לְשַׁלֵּם לוֹ קַרְקַע דְּמֵי נִזְקוֹ, יְשַׁלֵּם לוֹ מִמֵּיטַב שְׂדוֹתָיו; אִם הָיָה נִזְקוֹ סֶלַע, יִתֵּן לוֹ שְׁוֵה סֶלַע מֵעִדִּית שֶׁיֵּשׁ לוֹ. לִמֶּדְךָ הַכָּתוּב שֶׁהַנִּזָּקִין שָׁמִין לָהֶם בְּעִדִּית (ב"ק ו' ע"ב).
רשב"ם
"מיטב שדהו..." - מעידית שבנכסיו "ישלם" לו קרקע, או שווה כסף; כך פירשו רבותינו.
ולפי פשוטו משמע לפי מיטב שדהו וכרמו של זה הניזק ישלם לו, כי שמא מן מיטב אכלו בהמותיו של מזיק.רבינו בחיי בן אשר
• לפירוש "רבינו בחיי בן אשר" על כל הפרק •
ספורנו
• לפירוש "ספורנו" על כל הפרק •
" ובער בשדה אחר" אף על פי שיצאה הבהמה מאליה אל שדה אחר:
" מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם" שהשן והרגל מועדות ברשות הניזק (קמא פרק ראשון):אור החיים
• לפירוש "אור החיים" על כל הפרק •
העמק דבר
• לפירוש "העמק דבר" על כל הפרק •
- "כי יבער איש" היינו רגל, משום הכי כתיב "שדה או כרם", דרגל בהמה משבר ענפי הכרם;
- "ושילח את בעירה..." היינו שן, שאינו רגיל לאכול אלא שדה.
תולדות אהרן
• לפירוש "תולדות אהרן" על כל הפרק •
- (בבא קמא ב:): "תניא: ושלח זה הרגל, וכן הוא אומר (ישעיהו לב) "משלחי רגל השור והחמור". ובער זו השן, וכן הוא אומר (מלכים א יד) "כאשר יבער הגלל עד תומו".
אמר מר: ושלח זה הרגל, וכן הוא אומר "משלחי רגל השור והחמור". טעמא דכתב רחמנא "משלחי רגל השור והחמור", הא לאו הכי - במאי מוקמת לה?
- אי קרן - כתיב!
- אי שן - כתיב!
- - איצטריך, סד"א אידי ואידי אשן, והא דמכליא קרנא הא דלא מכליא קרנא, קמ"ל.
- והשתא דאוקימנא ארגל, שן דלא מכליא קרנא מנלן?
- - דומיא דרגל, מה רגל לא שנא מכליא קרנא ולא שנא לא מכליא קרנא, אף שן לא שנא מכליא קרנא ולא שנא לא מכליא קרנא.
אמר מר ובער זו השן, וכן הוא אומר "כאשר יבער הגלל עד תומו". טעמא דכתב רחמנא "כאשר יבער הגלל עד תומו", הא לאו הכי - במאי אוקימנא לה?
- אי קרן - כתיב!
- אי רגל - כתיב!
- - איצטריך, סד"א אידי ואידי ארגל, הא דאזיל ממילא הא דשלח שלוחי, קמ"ל.
- והשתא דאוקי אשן, רגל דאזלה ממילא מנלן?
- - דומיא דשן, מה שן לא שנא שלחה שלוחי לא שנא דאזל ממילא, אף רגל, לא שנא שלחה שלוחי לא שנא אזלה ממילא.
ולכתוב רחמנא "ושילח" ולא בעי "וביער", דמשמע רגל ומשמע שן:
- משמע רגל דכתיב (ישעיהו לב) "משלחי רגל השור והחמור",
- ומשמע שן דכתיב (דברים לב) "ושן בהמות אשלח בם"!
- - אי לאו קרא יתירה, הוא אמינא או הא או הא, או רגל דהזיקו מצוי או שן דיש הנאה להזיקו.
- - מכדי שקולין הן ויבאו שניהם, דהי מנייהו מפקת?
- - אצטריך, סד"א הני מילי היכי דשלח שלוחי אבל אזלא ממילא לא, קמ"ל."
- (בבא קמא נה:): "ארבעה דברים התורה מיעטה בשמירתן... שן דכתיב ובער בשדה אחר עד דעביד כעין ובער, רגל דכתיב ושלח עד דעביד כעין ושלח"
"ושלח את בעירה" -
- (בבא קמא יז:): "אמר רב אשי: תנא שן דחיה, וקתני שן דבהמה; סלקא דעתך אמינא ושלח את בעירה כתיב - בהמה אין חיה לא, קא משמע לן דחיה בכלל בהמה"
"בשדה אחר" -
- (בבא קמא יד.): "מתקיף לה רבי זירא: כיון דמיוחדת לפירות, הא בעינן ובער בשדה אחר וליכא! אמר ליה אביי: כיון דאינה מיוחדת לשוורים, שדה אחר קרינא ביה."
- (בבא קמא כא.): "מחזרת, רב אמר חייבת, ושמואל אמר פטורה... איכא דאמרי... אמר רב: לא שנו אלא מחזרת, אבל מקצה מקום מרשותו לרשות הרבים - פטורה; ושמואל אמר: אפילו מקצה מקום מרשותו לרשות הרבים - חייבת.
- לימא בבור ברשותו קמפלגי, רב דאמר פטור קסבר בור ברשותו חייב, ושמואל דאמר חייב קסבר בור ברשותו פטור...
- לימא מחזרת תנאי היא, דתניא "אכלה מתוך הרחבה משלמת מה שנהנית, מצידי הרחבה משלמת מה שהזיקה דברי ר"מ, ורבי יהודה רבי יוסי ור"א אומרים אין דרכה לאכול אלא להלך", ר' יוסי היינו תנא קמא, אלא מחזרת איכא בינייהו, ת"ק סבר מחזרת נמי משלם מה שנהנית, ורבי יוסי סבר משלמת מה שהזיקה? - לא, דכולי עלמא מחזרת אי כרב אי כשמואל, והכא בביער בשדה אחר קא מיפלגי, מר סבר ובער בשדה אחר ולא ברשות הרבים, ומר סבר ובער בשדה אחר ולא ברשות המזיק. ברשות המזיק לימא פירך ברשותי מאי בעי! אלא, דאילפא ורבי אושעיא איכא בינייהו."
- (בבא קמא כג.): ""על החררה משלם...":...
דאכלה היכא? אילימא דאכלה בגדיש דעלמא, הא בעינן וביער בשדה אחר וליכא! לא צריכא, דאכלה בגדיש דבעל חררה..."
- (בבא קמא כה:): "ותהא שן ורגל חייב ברשות הרבים מקל וחומר, ומה קרן שברשות הניזק אינו משלם אלא חצי נזק ברשות הרבים חייבת, שן ורגל שברשות הניזק משלם נזק שלם אינו דין שברה"ר חייב! - אמר קרא "ובער בשדה אחר", ולא ברשות הרבים."
- (בבא קמא נח:): ""כיצד משלמת מה שהזיקה...": מנא הני מילי? אמר רב מתנה: דאמר קרא ובער בשדה אחר, מלמד ששמין על גב שדה אחר. האי ובער בשדה אחר מבעי ליה לאפוקי רשות הרבים! אם כן לכתוב רחמנא "ובער בשדה חבירו", אי נמי, "שדה אחר"; מאי בשדה אחר - ששמין על גב שדה אחר. ואימא כוליה להכי הוא דאתא, לאפוקי רשות הרבים מנלן? - אם כן לכתביה רחמנא גבי תשלומין, "מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם בשדה אחר"; למה לי דכתביה רחמנא גבי ובער? שמע מינה תרתי."
- (בבא קמא נט:): ""רבי שמעון אומר: אכלה פירות גמורים...": מאי טעמא? הא דאמר רחמנא ובער בשדה אחר מלמד ששמין על גב השדה, הני מילי מידי דצריך לשדה; הני, כיון דלא צריכי לשדה, בעינייהו בעי שלומי."
"מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם" -
- (בבא קמא ו:): "תנו רבנן: מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם - מיטב שדהו של ניזק ומיטב כרמו של ניזק, דברי רבי ישמעאל. ר' עקיבא אומר: לא בא הכתוב אלא לגבות לנזקין מן העידית, וקל וחומר להקדש.
ור' ישמעאל - אכל שמינה משלם שמינה אכל כחושה משלם שמינה?!
- - אמר רב אידי בר אבין: הכא במאי עסקינן - כגון שאכל ערוגה בין הערוגות ולא ידעינן אי כחושה אכל אי שמינה אכל, דמשלם שמינה.
- - אמר רבא: ומה אילו ידעינן דכחושה אכל לא משלם אלא כחושה השתא דלא ידעינן אי כחושה אכל אי שמינה אכל משלם שמינה?! המוציא מחבירו עליו הראיה!
- - אלא אמר רב אחא בר יעקב: הכא במאי עסקינן - כגון שהיתה עידית דניזק כזיבורית דמזיק, ובהא פליגי: רבי ישמעאל סבר בדניזק שיימינן, ורבי עקיבא סבר בדמזיק שיימינן.
- - מ"ט דרבי ישמעאל? - נאמר שדה למטה ונאמר שדה למעלה: מה שדה האמור למעלה דניזק, אף שדה האמור למטה דניזק.
- - ורבי עקיבא? מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם, דהאיך דקא משלם.
- - ורבי ישמעאל? אהני גזרה שוה ואהני קרא, אהני גזרה שוה כדקאמינא, אהני קרא כגון דאית ליה למזיק עידית וזיבורית, ועידית לניזק וזיבורית דמזיק לא שויא כעידית דניזק, דמשלם ליה ממיטב דידיה, דלא מצי אמר ליה תא את גבי מזיבורית, אלא גבי ממיטב.
ר' עקיבא אומר: לא בא הכתוב אלא לגבות לניזקין מן העידית, וקל וחומר להקדש. מאי קל וחומר להקדש?
- - אילימא דנגח תורא דידן לתורא דהקדש, "שור רעהו" אמר רחמנא ולא שור של הקדש!
- - אלא לאומר הרי עלי מנה לבדק הבית, דאתי גזבר ושקיל מעידית - לא יהא אלא בעל חוב, ובעל חוב בבינונית!
- - וכי תימא סבר ר"ע כל בעל חוב נמי בעידית, איכא למיפרך, מה לבעל חוב שכן יפה כחו בנזקין, תאמר בהקדש שהורע כחו בנזקין?!
- - לעולם דנגח תורא דידן לתורא דהקדש, ודקא קשיא לך "שור רעהו" אמר רחמנא ולא שור של הקדש - ר"ע סבר לה כר"ש בן מנסיא, דתניא: ר"ש בן מנסיא אומר: שור של הקדש שנגח שור של הדיוט פטור, שור של הדיוט שנגח שור של הקדש בין תם בין מועד משלם נזק שלם.
- - אי הכי, ר' ישמעאל ור' עקיבא, ממאי דבעידית דניזק וזיבורית דמזיק פליגי, דלמא דכולי עלמא בדניזק שיימינן, והכא בפלוגתא דר"ש בן מנסיא ורבנן קמפלגי, ר"ע סבר כר"ש בן מנסיא ור' ישמעאל סבר כרבנן!
- - אם כן, מאי "לא בא הכתוב"?
- - ועוד: מאי קל וחומר להקדש?
- - ועוד: הא אמר רב אשי: תניא בהדיא מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם - מיטב שדהו של ניזק ומיטב כרמו של ניזק דברי רבי ישמעאל, רבי עקיבא אומר מיטב שדהו של מזיק ומיטב כרמו של מזיק.
רמי ליה אביי לרבא: כתיב מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם - מיטב אין מידי אחרינא לא? והתניא "ישיב" לרבות שוה כסף ואפילו סובין!
- - לא קשיא, כאן מדעתו כאן בעל כרחו.
- - אמר עולא בריה דרב עילאי: דיקא נמי דכתיב ישלם בעל כרחו.
- - א"ל אביי: מי כתיב ישולם? ישלם כתיב, מדעתו משמע! אלא אמר אביי... דיניה בעידית ואי א"ל איהו הב לי בינונית טפי פורתא, א"ל אי שקלת כדינך שקול כדהשתא ואי לא שקיל כיוקרא..."
- (גטין מח:): "משנה: "הניזקין שמין להן בעידית... מפני תיקון העולם".
גמרא: מפני תיקון העולם?! דאורייתא היא, דכתיב מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם!
- - אמר אביי: לא צריכא אלא לרבי ישמעאל, דאמר מדאורייתא בדניזק שיימינן, קמ"ל מפני תיקון העולם שיימינן בדמזיק...
- - רבינא אמר: לעולם מתניתין רבי עקיבא היא דאמר מדאורייתא בדמזיק שיימינן, ורבי שמעון היא דדריש טעמא דקרא, ו"מה טעם" קאמר: מה טעם הניזקין שמין להן בעידית? מפני תיקון העולם, דתניא אמר ר"ש: מפני מה אמרו הניזקין שמין להן בעידית מפני הגזלנים ומפני החמסנין, כדי שיאמר אדם למה אני גוזל ולמה אני חומס למחר ב"ד יורדין לנכסי ונוטלין שדה נאה שלי וסומכים על מה שכתוב בתורה מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם, לפיכך אמרו הניזקין שמין להן בעידית."
- (בבא קמא נט.): "תניא מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם מיטב שדהו של ניזק ומיטב כרמו של ניזק דברי ר' ישמעאל, ר"ע אומר לא בא הכתוב אלא לגבות לניזקין מן העידית וק"ו להקדש. ולא תימא כרב אידי בר אבין דאמר רב אידי בר אבין כגון שאכלה ערוגה בין הערוגות ולא ידעינן אי כחושה הואי אי שמינה הואי דאמר קום שלים שמינה במיטב דאיכא השתא, דהכי לא אמרינן, מאי טעמא - המוציא מחבירו עליו הראיה; אלא במיטב דלקמיה, ומאי ניהו? כי היאך דסליק."
מדרש מכילתא
• לפירוש "מדרש מכילתא" על כל הפרק •
(דבר אחר)
קלח. כי יבער איש שדה או כרם לחייב על זה בפני עצמו ועל זה בפני עצמו.
שדה או כרם מה כרם יש בו פירות, אף שדה יש בו פירות.
קלט. ושלח את בעירה מכאן אמרו, מסר צאנו לבנו לשלוחו ולעבדו פטור. לחרש שוטה וקטן, חייב.
קמ. ובער בשדה אחר רבי נתן אומר, הרי המגדיש בתוך שדה חברו שלא ברשות. ויצאה בהמתו של בעל הבית והזיקה, קורא אני עליו ושלח את בעירה. לכך נאמר, ובער בשדה אחר, (אלא) [ולא] אחר הוא זה. מיטב שדהו ומיטב כרמו מיטב שדהו של (מזיק) [ניזק] ומיטב כרמו של ניזק דברי רבי ישמעאל. רבי עקיבא אומר, לא בא הכתוב ללמדך אלא ששמין נזקין בעדית. קל וחומר להקדש.
מלבי"ם - התורה והמצוה
קלז. כי יבער איש שדה . מלת בעור בא על הבהמה, ובא על כליון והשחתה. ומצין אכילת הבהמה שמשחתת את הנאכל. ובמה שאמר כי יבער, בא בהוראה משותפת. ומפרש ושלח את בעירה, שהם נזקי רגל, ובער שהם נזקי שן. ובא ללמד ששניהם דין אחד להם. בנזקי רגל חייב אף דאזלא ממילא ונזקי שן חייב אף דלא מכליא קרנא. כמו שאמרו בבבא קמא (דף ג) ושם (דף ה') אמר שנוכל ללמוד שן ורגל מבור ומקרן רק דאתיא להלכותיהם. וזהו שאמר במכלתא שבא ללמד ג' דברים : א) ששן ורגל מועדים מתחלתם, ב) שצריך דוקא ובער בשדה אחר וברה"ר פטור, ג) שמיטב שדהו ישלם מן העדיות.
קלח. שדה או כרם אם יכתב שדה וכרם נטעה שדוקא אם בער שדה וכרם ביחד, לר' יאשיה שהוי”ו מורה תמיד החבור. וגם לר' יונתן נטעה שאם בער שדה וכרם ביחד דינו שווה לשאם בער אחד מהם [וכמו שבארתי זה בארך קדושים קא ]. ונ"מ למה שאמרו בבבא קמא (דף נח) שאם אכלה פירות מחוברים, משערים מה שהזיקה בששים, ובשאכלה פירות דקל חשוב משערים אותו בפני עצמו. [עין בחושן משפט סי' שצד סעיף ד ה' ו'.] ועל זה מלמד שחייב על בפני עצמו ועל זה בפני עצמו.
והנה מה שמחויב לשלם על כרם פשוט יותר ממה שמחויב על שדה. כמו שתראה בבא מציעא (דף לא). ואם כן היה ראוי שיכתב כרם או שדה, שיהיה לא זו אף זו. כמה שאמרנו באיילת השחר ( כלל קצט ). ומזה מבואר שבא כרם ללמד על שדה. מה כרם יש בו פירות. ובזה יכתוב תמיד את המלמד באחרונה אף שהלמד יש בו רבוהת יותר (כמו מה שאמרתי בכלל ר ).
קלט. ושלח את בעירה . פעל שלח בבנין הכבד אינו מציין השליחות שתכליתו להחזיר לו תשובה, רק שעזבו או מכריחו לצאת. ( אחרי סה ) ובדבר שתחת רשותו מצייין לרוב שעזבו לצאת מרשותו. וה"ה בכאן מציין שלא שמרו כראוי, כגון שמסרו ביד חרש שוטה וקטן. אבל אם מסר אותו ביד פקח לא שלחו חפשי כי היה משומר, ועיין בבבא קמא (דף נה).
קמ. ובער בשדה אחר . התנה שאינו חייב על השן והרגל רק ברשות הניזק. לא אם הזיקה ברשות המזיק, וה"ה ברה"ר. ובאר ואם רצה לשלם בקרקע, צריך לתת לו מיטב שדהו. ופירש רבי עקיבא, שדהו של מזיק. ור' ישמעאל סבירא ליה שאם זבורית דמזיק כשל עידית דניזק, נקראת הזבורית מיטב שדהו, לערך הניזק שאין צריך לתת יותר ממה שהיה לו לניזק. ועיין בבבא קמא (דף ו ע"ב).
בעל הטורים
• לפירוש "בעל הטורים" על כל הפרק •
- פרשנות מודרנית:
נזקי שן ורגל - סיכום
שמות כב ד: "כִּי יַבְעֶר אִישׁ שָׂדֶה אוֹ כֶרֶם, וְשִׁלַּח אֶת בעירה[בְּעִירוֹ] וּבִעֵר בִּשְׂדֵה אַחֵר - מֵיטַב שָׂדֵהוּ וּמֵיטַב כַּרְמוֹ יְשַׁלֵּם"
יבער, בעיר
בעיר = בהמה הפועלת על-פי יצריה הטבעיים , והפועל " יבער " בהקשר זה מציין נזקים שגורמת בהמה כאשר היא מתנהגת על-פי טבעה, כגון כשהיא הולכת או אוכלת:
כי יבער איש שדה או כרם = כאשר אדם יימצא כאשם בנזקים שגרמה בהמה לשדה או לכרם של אדם אחר.
אך הפסוק מתייחס לא רק לבהמה אלא לכל חיה - ראו חיה בכלל בהמה (בבא קמא יז:) .
שדה או כרם
שדה הוא אדמה חקלאית, בדרך-כלל לא מגודרת;
כרם הוא מטע של ענבים, בדרך-כלל מגודר (ראו ישעיהו ה);
הביטוי " שדה או כרם " מלמד, שבעל הבהמה חייב גם כאשר הבהמה נכנסה לשדה שאינו מגודר - אדם לא חייב לגדר את שדהו, וגם מי שמחליט לחיות בלי גדרות זכאי להגנה (רש"ר הירש) .
ושילח... וביער...
ישנן שתי דרכים שבהם אדם יכול להיות אשם בנזקים שגרמה בהמה (ראו בבא קמא ב:) :
- ושילח - האדם משחרר את בהמתו ומאפשר לה ללכת באופן חופשי, והיא רומסת את השדה ברגליה (כמו ב ישעיהו לב כ: " "אשריכם זרעי על כל מים, משלחי רגל השור והחמור" ");
- וביער - הבהמה אוכלת ומכלה את היבול בשיניה ( בגמרא הביאו את הפסוק מלכים א יד י: " "לכן הנני מביא רעה אל בית ירבעם... ובערתי אחרי בית ירבעם כאשר יבער הגלל עד תמו" ", ורש"י פירש ש"גלל" הוא שן, אך לא מצאתי ראיה לפירוש זה בלשון המקרא, וצ"ע ).
בשני המקרים - גם בנזקים שהבהמה גרמה ברגליה, וגם בנזקים שהבהמה גרמה בשיניה - בעל הבהמה צריך לשלם.
המילה " ושילח " רומזת לכך שהאדם הוא פעיל - הוא משחרר את בהמתו; אך המילה " וביער " רומזת לכך שהבהמה אוכלת מעצמה, ומההיקש בין שני חלקי הפסוק אנחנו למדים שבשני המקרים הבעלים חייב - גם אם הוא שיחרר את בהמתו באופן פעיל, וגם אם היא ברחה מעצמה (בבא קמא ב:) ; אך רק אם לא שמר עליה כראוי (ראו בבא קמא נה:) .
המילה " וביער " רומזת לכך שהבהמה "חיסלה" את כל היבול בשדה, אך המילה " ושילח " רומזת לכך שהבהמה הסתובבה בחופשיות ורמסה רק חלק מהשדה, ומההיקש בין שני חלקי הפסוק אנחנו למדים שבשני המקרים הבעלים חייב - בין אם הבהמה כילתה לגמרי את היבול ובין אם הזיקה רק לחלקו.
בשדה אחר
האחריות על נזקים מסוג זה - נזקי שן ורגל - היא רק בשדה אחר, רק בשדה השייך לאדם אחר, ולא ברשות הרבים; ברשות הרבים מותר לכל בהמה ללכת כדרכה ולאכול כדרכה (בבא קמא יד., כא., כג., כה:) .
כמו כן, האומדן של הנזק נעשה בשדה אחר - באופן יחסי לערכו של השדה האחר שהוזק; כלומר, אם הבהמה אכלה פירות המחוברים עדיין לשדה, המזיק לא צריך לשלם את מחיר השוק של הפירות אלא רק את הירידה במחיר השוק הכולל של השדה כתוצאה מהאכילה. אולם, אם הבהמה אכלה פירות גמורים שכבר אינם חלק מהשדה, הוא צריך לשלם את מחיר השוק של הפירות (בבא קמא נח:, נט:) .
מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם
מבדיקת משמעות המילה "מיטב" בתנ"ך נראה, שהוא צריך לשלם את החלק הטוב ביותר של שדהו ושל כרמו. השאלה היא - שדהו של מי?
בתלמוד ( בבא קמא ו: - ז. , בבא קמא נט., גטין מח:; וכן במכילתא ) הביאו כמה פירושים. המחלוקת היסודית בנושא זה היא בין ר' ישמעאל ור' עקיבא:
- לדעת ר' ישמעאל, "מיטב שדהו של ניזק ומיטב כרמו של ניזק" - כמו שהשדה שנזכר בתחילת הפסוק הוא של הניזק, כך גם השדה שנזכר בסוף הפסוק הוא של הניזק.
- ולדעת ר' עקיבא, "מיטב שדהו של מזיק ומיטב כרמו של מזיק" - של זה שמשלם; ובנוסף לכך, "לא בא הכתוב ללמדך אלא ששמין נזקין בעידית".
כמה קרקע בדיוק הוא צריך לשלם? בכך נחלקו חכמי הגמרא:
1. לפי גודל
לפי הדעה הראשונה בגמרא, המזיק צריך לשלם קרקע באותו גודל כמו הקרקע שניזוקה, אבל באיכות טובה יותר - האיכות הטובה ביותר שיש לניזק (לדעת ר' ישמעאל) או למזיק (לדעת ר' עקיבא); כך שערך הקרקע שיקבל הניזק עשוי להיות גדול יותר מערך הקרקע שהפסיד.
לפי זה, המזיק צריך לשלם לא רק על הנזק שנגרם בפועל, אלא על הנזק המירבי שהיה יכול להיגרם כתוצאה מרשלנותו. לכן הוא צריך לשלם כאילו שהבהמה הזיקה לשדה הטוב ביותר או לכרם הטוב ביותר.
מטרת התשלום לפי דעה זו היא להעניש את המזיק על רשלנותו, ומבחינה זו, אין זה משנה איזה נזק נגרם בפועל, אלא מהו הנזק הגדול ביותר שהיה יכול להיגרם.
2. לפי ערך
לפי הדעה האחרונה, המזיק צריך לשלם קרקע באותו ערך כמו הקרקע שניזוקה, באיכות של הקרקעות הטובות ביותר של הניזק (לדעת ר' ישמעאל) או של המזיק (לדעת ר' עקיבא).
לפי זה, אין חשיבות לגודל הקרקע אלא רק לערכה; הדרישה לשלם דווקא מן המיטב באה להקל על הניזק - שיהיה לו קל יותר למכור את הקרקע ולהמיר אותה בכסף (ולכן מותר למזיק לשלם כסף במקום קרקע, ומותר לו גם לשלם במטלטלין, כי מטלטלין אפשר למכור בקלות רבה יותר מאשר קרקע).
מטרת התשלום לפי דעה זו היא לפצות את הניזק ולאפשר לו להחזיר לעצמו את הרכוש שאיבד, ומבחינה זו אין חשיבות לגודל הקרקע אלא רק לערכה בשוק.
3. גם לפי גודל וגם לפי ערך
קיימת דעה המשלבת בין שתי הדעות הנ"ל: מכיוון שברוב המקרים קשה לדעת בדיוק כמה היו שווים היבולים שנפגעו, נקבע שהמזיק צריך לשלם את הפיצוי המירבי האפשרי - כאילו שהבהמה הזיקה ליבולים היקרים ביותר של הניזק; אלא-אם-כן המזיק יוכיח שהבהמה הזיקה ליבולים שערכם נמוך יותר. וכך " "אמר רב אידי בר אבין: הכא במאי עסקינן? כגון שאכל ערוגה בין הערוגות (" "ויש שם ערוגות שמינות וטעונות פירות הרבה, וכחושות וטעונות מעט" ") ולא ידעינן (" "הך ערוגה הנאכלת מהי ניהו:" ") אי כחושה אכל אי שמינה אכל, דמשלם שמינה" ". דעה זו מתאימה לדעת ר' ישמעאל.
כנגד דעה זו אמר רבא: " "ומה אילו ידעינן דכחושה אכל- לא משלם אלא כחושה, השתא דלא ידעינן אי כחושה אכל אי שמינה אכל - משלם שמינה" "?! (" "הא ניזק הוא 'מוציא מחבירו', ו" ")המוציא מחבירו עליו הראיה!?" " , כלומר, במצבי ספק, מי שרוצה לחייב את חברו לשלם, צריך להוכיח את העובדות; במקרה זה העובדות לא ידועות ולכן אי אפשר לחייב את המזיק לשלם.
אולם, קושיה זו אפשר לתרץ בקלות, שהרי מצאנו בדברי חז"ל שהחמירו על החובל, וקבעו שאם יש ראיות-לכאורה שהוא חבל בו, מותר לנחבל להישבע על סכום הנזק ולגבות מהחובל מבלי להביא ראיות; אם כך, ייתכן שגם כאן, באה התורה להחמיר על המזיק, מאחר שכבר ידוע שהוא הזיק, ולחייב אותו לשלם את הפיצוי המירבי האפשרי, עד שיביא ראיה שהנזק היה קטן יותר.
והרב עמית קולא כתב : "יש הבדל בין שבועה [שיש בה קצת הוכחה] לבין מקום שנכריע כי מקבל את הערוגה הגדולה ללא כל הוכחה. נוסף לכך תקנות שעשו בחובל שחורגות מסדר הדין הרגיל [של המוציא מחברו עליו הראיה] אין להעתיקן למקומות נוספים ". אך אין בדבריו ראיה ברורה נגד הפירוש של ר' אידי בר אבין.
וכך כתב גם שד"ל : " מיטב שדהו : "של ניזק, דברי ר' ישמעאל. וכן פירש רשב"ם, וכן אמר ר' אידי בר אבין: "כגון שאכל ערוגה בין הערוגות ולא ידעינן אי כחושה אכל אי שמנה אכל, דמשלם שמנה". ונראה לי, כי הבהמה השחיתה מעט או הרבה בכל הערוגות שעברה עליהן, והתורה נתנה יד המזיק על התחתונה וחייבתו לשלם כאילו בהמתו השחיתה כל המיטב; ורבא הקשה (שם) והלא המוציא מחברו עליו הראיה; והכלל הזה אמנם יצוק, כשלא הוחזק זה שהזיק לזה, אבל אחר שהוחזק למזיק איננו רחוק שתקנסהו התורה שישלם כאילו הוא המיטב... ".
ישנה דעה נוספת המשלבת בין שתי הדעות הנ"ל: ערכם של הפירות בשדה אינו קבוע - כשהם מחוברים לאדמה הם שווים מעט, וכאשר הם בשלים וראויים להגיע לשוק הם שווים יותר; לפי דעה זו, הפסוק " מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם " בא ללמד, שהמזיק צריך לשלם את הערך הגבוה ביותר שהפירות יכולים להגיע אליו - ערך השוק של הפירות כאשר הם גמורים - "כי היאך דסליק" (בבא קמא נט.) .
האם חייב לשלם דווקא קרקע?
ע"פ פשט הפסוק נראה שהמזיק חייב לשלם דווקא קרקע, כמו שכתב התלמיד שמואל לעוויטין : "משמע מפשטות הלשון דפסוק זה, שהגדר של תשלומי מיטב, אינו רק כאשר אין לו כסף או "שאם רוצה" יכול לשלם מקרקע שאז צריך לשלם ממיטב, אלא שכאשר "יבעיר איש שדה או כרם וכו' מיטב שדהו וכו' ישלם", היינו, שזה גדר באיכות התשלומין, שצריכים להיות לעולם מיטב שדהו ישלם, וזהו פשטות הפסוק. ואם כן, כאשר ישנה ברייתא "ת"ר מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם מיטב שדהו של ניזק ומיטב כרמו של ניזק", בפשטות פירושה הוא, שצריך לשלם לעולם כמיטב של ניזק, וזהו הגדר של תשלומין בנזקין, ואפילו אכלה כחושה משלם שמינה, וזה היה הסברא בהו"א של הגמרא."
וכך נראה ע"פ מצוה קודמת שנזכרה בדין שור מועד שהרג שור (כא 36) - "שלם ישלם שור תחת השור, והמת יהיה לו": המזיק צריך להחזיר לניזק שור חדש במקום השור המת, והוא יכול לקחת את השור המת לעצמו.
ייתכן שגם כאן הדין דומה: המזיק השחית את שדהו של הניזק, ולכן הוא צריך לספק לו שדה אחר שיוכל לעבד ולהפיק ממנו את פרנסתו עד סוף השנה; המזיק יכול לקחת את השדה המושחת של הניזק, אך במקומו הוא צריך לתת לו את השדה הטוב ביותר שלו, לא לתמיד אלא רק למשך השנה, עד שיגדלו היבולים, בעל השדה שנפגע יזכה ביבולים הטובים יותר, ובעל הבהמה שפגעה יצטרך לעבד מחדש את השדה של הנפגע ולהחזיר אותו למצב תקין, לפני שיוכל ליהנות מיבוליו.
מצד שני, באותו זמן התשלום בחפצים היה מקובל לפחות כמו התשלום בכסף, ולכן ייתכן שהתורה "דיברה בהווה", הניחה שהמזיק ישלם בקרקע, וקבעה שעליו לשלם קרקע באיכות טובה, כך שלניזק יהיה קל להשתמש בה או למכור אותה תמורת כסף; אך אם המזיק רוצה לשלם דווקא כסף, מותר לו, והניזק יוכל להשתמש בכסף כדי לקנות קרקע, אם ירצה.
נספח - מאמרים נוספים בנושא זה
- הסביר את המחלוקת בין ר' ישמעאל לבין ר' עקיבא הרב יהודה לייב שפירא : "תלוי בהשאלה מטעם מי חייבה תורה לשלם מיטב, האם זהו כדי שהניזק יקבל שדה טובה יותר. או כדי שהמזיק יתן שדה טובה יותר? שיש לומר, שהיות והוזק הניזק, רצתה התורה שיושלם חסרונו באופן הכי טוב. או יש לומר, שזהו כעין קנס על המזיק, היות שנעשה על ידו דבר שלא כהוגן, רצתה התורה לא רק שישלים החסרון, כי אם שיצטרך ליתן דבר טוב ביותר. בסגנון אחר: האם זהו רק זכות שיש להניזק לקבל מן המזיק תשלומין במיטב, או שזהו חיוב על המזיק, שחייב הוא לשלם ההיזק ע"י נתינת מיטב. ובזה נחלקו: ר' ישמעאל ס"ל שטעם חיוב מיטב הוא מצד הניזק, ולכן בדניזק שיימינן. ור' עקיבא ס"ל שהוא מצד המזיק, ולכן בדמזיק שיימינן". וכך כתב אופיר סעדון .
- מחלוקת ר' ישמעאל ור' עקיבא - גם בדין בשור שהרג אדם - ע"פ רש"י / בן ציון אדורם , וגם בהמשך הגמרא / אופיר סעדון
- ההגדרה של מיטב ע"פ הרא"ש - מה קורה כשיש שדות מ-3 סוגים / הרב יהודה ליב שפירא
- דף מקורות - הרב ליכטנשטיין
- בחוקי חמורבי : "כי ישלח רועה את בעירו ובער בשדה אחר בלי דעת בעל השדה, ולא שאל את פי בעל השדה לרעות בשדהו - בעל השדה יקצור את קציר שדהו, והרועה אשר הבעיר את בעירו בשדה בלי דעת בעליו מלבד זאת לעשר "גן" עשרים "גור" בר ישלם לבעל השדה"
מקורות
על-פי מאמר של אראל שפורסם לראשונה ב אתר הניווט בתנך בתאריך 2006-02-13.
קישורים
פסוק זה באתרים אחרים: הכתר • על התורה • Sefaria • תא שמע • אתנ"כתא • סנונית • שיתופתא
קטגוריות־משנה
קטגוריה זו מכילה את 2 קטגוריות המשנה המוצגות להלן, ומכילה בסך הכול 2 קטגוריות משנה. (לתצוגת עץ)
ו
נ
- נזקי בהמה לרכוש (6 דפים)
דפים בקטגוריה "שמות כב ד"
קטגוריה זו מכילה את 39 הדפים המוצגים להלן, ומכילה בסך־הכול 39 דפים.
ב
- בבא קמא ב ב
- בבא קמא ג א
- בבא קמא ו ב
- בבא קמא ז א
- בבא קמא יד א
- בבא קמא יז ב
- בבא קמא כא ב
- בבא קמא כג א
- בבא קמא כה ב
- בבא קמא נה ב
- בבא קמא נח ב
- בבא קמא נט א
- בבא קמא נט ב
- בבלי בבא קמא פרק א
- ביאור:בבלי בבא קמא פרק א - מעומד
- בבלי בבא קמא פרק ב
- בבלי בבא קמא פרק ו
- בבלי גיטין פרק ד
- בבלי גיטין פרק ה
- ביאור:שמות כב ד