קטגוריה:דברים כג טז
נוסח המקרא
לא תסגיר עבד אל אדניו אשר ינצל אליך מעם אדניו
לֹא תַסְגִּיר עֶבֶד אֶל אֲדֹנָיו אֲשֶׁר יִנָּצֵל אֵלֶיךָ מֵעִם אֲדֹנָיו.
לֹא־תַסְגִּ֥יר עֶ֖בֶד אֶל־אֲדֹנָ֑יו אֲשֶׁר־יִנָּצֵ֥ל אֵלֶ֖יךָ מֵעִ֥ם אֲדֹנָֽיו׃
לֹא־תַסְגִּ֥יר עֶ֖בֶד אֶל־אֲדֹנָ֑י/ו אֲשֶׁר־יִנָּצֵ֥ל אֵלֶ֖י/ךָ מֵ/עִ֥ם אֲדֹנָֽי/ו׃
תרשים של הפסוק מנותח תחבירית על-פי הטעמים
פרשנות
- פרשנות מסורתית:
תרגום
אונקלוס (תאג'): | לָא תִמְסַר עֶבֶד עַמְמִין לְיַד רִבּוֹנֵיהּ דְּיִשְׁתֵּיזַב לְוָתָךְ מִן קֳדָם רִבּוֹנֵיהּ׃ |
ירושלמי (יונתן): | לָא תִימְסוֹר נוּכְרָאָה בִּידָא פַּלְחֵי טַעֲוָותֵי דְּאִישְׁתְּזִיב גַּבֵּיכוֹן לְמֶהֱוֵי תְּחוֹת טְלַל שְׁכִינְתִּי דְיִמְטוֹל הֵיכְנָא עֲרַק מִן פּוּלְחַן טָעוּתֵיהּ: |
רש"י
רש"י מנוקד ומעוצב
• לפירוש "רש"י מנוקד ומעוצב" על כל הפרק •
רמב"ן
רבינו בחיי בן אשר
• לפירוש "רבינו בחיי בן אשר" על כל הפרק •
ספורנו
• לפירוש "ספורנו" על כל הפרק •
דון יצחק אברבנאל
• לפירוש "דון יצחק אברבנאל" על כל הפרק •
והנה חכמי האומות אמרו שתורתינו בלתי שלמה יען לא תצוה על טהרת הלב ושלמותו במצות כראוי כ"א כפי המועיל. ויוכיחו זה מענין ההלואה ברבית לז' עממים שאמר שהרבית מצד עצמו דבר יוצא מן ההקש הטבעי והוא עון פלילי. ושהיה ראוי שתרחיקנו התורה ותאסור אותו בהחלט. וכבר ירבו התלונות על הענין הזה והוא הספק הי"א אשר הערותי. וכדי לשכך את האזן נתתי על זה ד' תשובות כלם נכוחים למבין וישרים למוצאי דעת:
התשובה הא' היא כי אם לא יקשה עליהם מה שצותה התורה בעממים לא תחיה כל נשמה, למה יקשה בעיניהם הנשך אף על פי שיהיה בלתי ראוי מפאת עצמו ואם ארצם וגופם הותר להם ממונם לא כל שכן, כי היתה הכונה האלהית להרחיק האהבה מבין העם הנבחר והז' עממין ולהטיל ביניהם איב' כדי שלא ילמדו ממעשיהם ולכך צותה על הריגתם, וכאשר לא יוכלו או לא ירצו להרגם איננו מהזרות שיצוה שלא ילוה להם מעותיו בחנם ועל צד החסד כי אם בנשך ותרבית כי אין ראוי לעשות חסד עם האויבים:
והתשובה הב' שאפילו שנודה שהרבית מצד עצמו מגונה, הנה לא התירו השם יתברך כי אם בנכרי שהוא מז' אומות, ואין הנכרי נקרא כל איש אשר לא מזרע היהודים הוא, ואמנם לזרע אדום לא יאמר נכרי כי הוא נקרא אח שנאמר לא תתעב אדומי כי אחיך הוא, ונכלל בלא תשיך לאחיך, וכן ישמעאל ושאר האומות לא נקראו בשם נכרי, ולנכרי שהוא מז' אומות אינו מגונה לקחת רבית ממנו ולעשות לו שלא כהוגן כיון שהוא עשה שלא כהוגן ולא יבא בצדקת השם יתברך ולא יזכה בחסד התורה אחרי אשר כפר בם:
והתשובה השלישית היא כי אף על פי שנודה שהרבית הוא דבר נמאס ומגונה מפאת עצמו ונאמר שיאמר נכרי לכל איש אשר לא מבני ישראל הוא, הנה לא תמצא שהתירה תורה הנשך לנכרי רוצה לומר להלוותו בנשך כי אם ההלואה ממנו ברבית כי הנה אמר הכתוב לנכרי תשיך, והוא כמו לא תשיך לאחיך שהוא אזהרה ללוה שלא יקח דבר מיד האח ברבית, לא למלוה שלא ילוה ברבית, ובזה הדרך יהיה פירוש לנכרי תשיך. שאם ישראל יצטרך לקחת מעות ברבית יקחם מיד הנכרי לא מיד הישראל, לפי שאם יקחנו מיד הישראל יהיה עון פלילי לשניהם יען אשר לא זכר עשות חסד ולא הלוהו בחנם כמו שצותה תורה, ויעברו שניהם בכל הלאוין שזכר ברבית, ואמנם כשיקחם מן הנכרי לא יהיה זה עון ולא יחשב אכזריות לנכרי שאין חיוב החסד וההלואה בחנם מוטל עליו:
והתשובה הד' הוא כי הנשך מצד עצמו איננו דבר בלתי ראוי כי האנשים עם ממונם כספם וזהבם ותירושם ודגנם ראוי שירויחו, ואם אדם אחד בקש מאדם אחר מעות לעסוק בסחורה ויחשוב להרויח באלף כפולות שילוה לו מאתים, מדוע לא יתן לו מנה, וככה עובד אדמה שקבל בהלואה ק' סאה חטים שנה אחת לזרוע שדהו וימצא בשנה ההיא מאה שערים כפי הנהוג למה לא יתן לו בעד הלואת ק' סאה י'. הנה הדבר ההוא בעצמו איננו נמאס גם לא מגונה והוא סחורה ומשא ומתן והגון מפאת עצמו, כי כמו שהאדם אינו מחוייב לתת מעותיו לאחר כי אם דרך צדקה וחסד ככה איננו מחוייב להלוות מעותיו או תבואתו חנם כי אם בדרך צדקה וחסד במתנת חנם, ולכן ייחס הקדוש ברוך הוא את הענין הזה במדרגת חסד שיעשה עם אחיו כשילוהו כספו מבלי ריוח ותועלת כלל, והוא כענין השמטה, שהוא גם כן חסד באחים וכן גם כן הרבית, לא כענין הגזל והגנבה שהוא מצד עצמו דבר נתעב ונמאס, ומפני זה אמר בשמטה (פ' ראה) לא יגוש את רעהו, ואמר בנשך לא תשיך לאחיך, לפי ששניהם חסד שיעשה האדם עם האחים ואיננו מחוייב לעשותו עם הנכרי, וכמו שבשמטה אמר את הנכרי תגוש כך אמר ברבית לנכרי תשיך לפי שהוא לפנים משורת הדין שהוא ראוי לעשותו עם האחים בצדקה ואיננו מחוייב לעשותו כן לנכרי, ומה שאמר דוד (תלים ט"ו) כספו לא נתן בנשך וחז"ל פירשו במסכת מכות (דף כ"ד) אפילו לאומות, הנה הוא לתאר החסיד המופלג שיעלה בהר ה' ובמקום קדשו שיעשה חסד וצדקה אפילו עם הנכרים, לא שיהיה הרבית דבר בלתי ראוי והגון בפני עצמו כי ענין החסידות בלתי ענין היושר והמשפט, ודוד דבר שמה ממדת החסידות לעשות דבר לפנים ולא דבר מהמשפט הישר ומהצדק הגמור אמנם בגנבה וגזלה ורציחה הזהיר בכלל לאחים ולנכרים באמרו לא תרצח ולא תגנוב לפי שהם דברים בלת' ראויים מפאת עצמם ולכן ישתתפו בהם האחים והנכרים ולהיות זה ממדת החסד והבחינה כמו שאמרתי נתנה התורה שכר עליו למען יברכך ה' אלהיך וגם כן כמו שנאמר בשמטה כי השכר הוא על החסד והרחמים שעושה אדם לפנים מן השורה ואינו נזכר בהרחקת העבירות כי לא נתן בלא תרצח ולא תנאף ולא תגנוב שכר כמו שזכרו בנשך, הנה התבאר מארבעה תשובות האלה שמרע"ה הזהיר כראוי ובצדק כל אמרי פיו אין בהם נפתל ועקש, ואמנם האמת שנאמין בזה הוא כפי קבלת רבותינו ז"ל בספרי דף נ"א והותר בזה הספק הי"א:
ואמנם למה הוסיף לומר ולאחיך לא תשיך אחרי שכבר ביאר ואמר בראשונה לא תשיך לאחיך לחייבו על שני לאוין כדברי רש"י ז"ל, וגם כוון בזה שהרבית ממנו מוקדם וממנו מאוחר כמו שזכרו בפרק איזהו נשך (בבא מציעא דף ע"ה), והנשך המוקדם הוא כשיתן האדם מנחה ואומר כדי שילוני והפך המאוחר הוא שיתן לו מתנה אחר שחזר לו מעותיו ואמר לו טול זה מפני אשר הלויתני, ולרמוז על שניהם אמר לא תשיך לאחיך ולאחיך לא תשיך, ואין ראוי שנחשוב ממה שאמר על הארץ אשר ה' אלהיך נותן לך לרשתה שהמצוה הזאת תלויה בארץ כי הוא צווי תמידי וכולל, ובפרשת משפטים ובפרשת בהר סיני שהזהיר עליו לא תלה הדבר בארץ, אבל אמר כאן על הארץ לענין השכר לא לענין המצוה רוצה לומר למען יברכך ה' אלהיך בכל משלח ידיך ברבוי מופלג, והנה הסבה הזאת תהיה ערוכה בכל ושמורה על הארץ אשר אתה בא שמה לרשתה כי היתה ארץ ישראל מוכנת ומזומנת אל קבלת השפע יותר מזולתה:
ולפי שבשעת המלחמה נודרים האנשים נדרים ונדבות כמו שאמר (פ' ויצא) וידר יעקב נדר לאמר וכן ביפתח (שופטים י״א:ל׳), לכן סמך אחרי זה כי תדור נדר לה' אלהיך, כי כמו שהקדים למלחמת מדין פרשת נדרים ככה עשה כאן, ור"א כתב כי בעבור שאמר לא תביא אתנן זונה ומחיר כלב בית ה' אלהיך לכל נדר, זכר כאן שאותו נדר מתועב אצלו יתברך, אמנם כי תדור אתה נדר לה' לא יהיה כן, ומזה תלמוד כי הפרשה הזאת כבר באה בראשי המטות שנאמר כי ידור נדר לה' או השבע שבועה לאסור אסר על נפשו לא יחל דברו ככל היוצא מפיו יעשה, וביאר כאן שצריך שיעשה אותה במהירות וזהו לא תאחר לשלמו כי מתנת הנדיב מהרה, וכבר בארו ז"ל בפ"ק דר"ה ופרק קמא דנדרים ופ"ק דערכין (ד' ד') הזמן שיעבור בבל תאחר שהוא שיעברו על הנדר ג' רגלים אז יקרא איחור. אמנם בענין הצדקה לא יהיה כן אבל יהיה חייב לשלמה מיד מפני צורך העניים אליה, ואמר כי דרוש ידרשנו להגיד שעכ"פ ידרשהו השם יתברך מעמו ויפרע ממנו בין מדעתו בין שלא מדעתו וחטא איסור הנדר ישאר בהויתו וזהו אמרו והיה בך חטא רוצה לומר דופי וחסרון, כי איחור הנדר מורה על שהאדם מתחרט על מה שנדר אשר זה הוא מתנאי הכילות, וכדי שלא יחשוב חושב שהנדר נרצה לאל יתברך מפאת עצמו, אמר וכי תחדל לנדור לא יהיה בך חטא רוצה לומר שלא יהיה בך דופי כמו שיהיה באיחור הנדר, וחתם הדברים באמרו מוצא שפתיך תשמור, לבאר עוד שהנדר לא יאמר על מחשבת הלב בלבד, כי דברים שבלב אינם דברים אבל הנדר הוא מה שיוציא האדם בשפתיו מכוון עם מה שבלבו, וזה מוצא שפתיך תשמור ועשית, והנה הוסיף לומר כאשר נדרת לה' אלהיך נדבה אשר דברת בפיך שנרא' מיותר, כדי לתת הסבה למה ישמור הנדרים לשלמם שיהא מב' צדדין, הא' מצד השם יתברך אשר נדר אליו כי אין ראוי שיכזב לו וזהו כאשר נדרת לה' אלהיך, והב' מצד הנודר עצמו שאין כבודו שלא ישמור את דברו, ועל זה אמר נדבה אשר דברת בפיך, וכלל עוד באמרו מוצא שפתיך תשמור להודיע שבמוצא שפתיך יש ב' מצות, האחד האיחור והמניעה מעשות כענין שבועת הבטוי להרע לעצמו או להיטיב לעצמו, והב' מה שיהיה בקבלתו עליו לעשות דבר ממצות כמו לתת מממונו לעניים או להקדש וכדומה, ועל הענין הראשון אמר מוצא שפתיך תשמור כי השמר פן ואל לא תעשה הם, ועל הב' אמר ועשית, ועל ביאורם אמר על הראשון ראשון כאשר נדרת לה' אלהיך נדבה אשר דברת בפיך, כי הנדר הוא על המניעה כמו שאמר כי ידור נדר לה' לאסור אסר על נפשו, אמנם הנדבה היא על קבלת מעשה, ושיעור הכתוב מוצא שפתיך תקים בין למניעה בין למעשה, אם למניעה כאשר נדרת לה' אלהיך, ואם למעשה נדבה אשר דברת בפיך, ועל הדרך הזה אמר שלמה (קהלת ה׳:ג׳) כאשר תדור נדר לאלהים לא תאחר לשלמו כי אין חפץ בכסילים טוב אשר לא תדור משתדור ולא תשלם, והזהיר עוד אל תתן את פיך לחטוא את בשרך:
ולפי שבשעת המלחמה ההולכים אליה יבאו בכרמים ובקמה ויאכלו וישבעו, גם יתנו אל כליהם וישחיתו עץ בלחמו, כמ"ש (פ' בחקתי) בעבור זה וחרב לא תעבור בארצכם, ואפילו חרב של שלום, הנה בעבור זה באה כאן מצות כי תבא בקמת ריעך רוצה לומר שישמור כל אדם כרם רעהו שדהו וכרמו שלא להשחיתו, וחז"ל קבלו בספרי שבפועל הכתוב מדבר, שאפילו שיהיה נשכר שם למלאכה בזמן הקציר או הבציר שאז הוא נותן לתוך כליו של בעל הבית יוכל לאכול כנפשו שבעו אבל אל כליו לא יתן כי יהיה זה גזל גמור, והמצות האלה כבר באו בפר' קדושים שנאמר לא תעשוק את רעך ולא תגזול, לא תלין פעלת שכיר אתך עד בקר, כי הזהיר שמה ראשונה את השכיר שלא יגזול בעל הכרם או השדה אשר שכרו, והזהיר גם כן בעל הבית והכרם או השדה שלא ילין פעולתו ושכירתו אתו עד בקר, אבל ביומו יתן שכרו, וביאר כאן באלה המצות שיאכל ענבים כנפשו שבעו וכן במלילות ושאין הגזל בידם בתתם אל הכלים, הנה המצות האלה כלם באו מתקשרות זו עם זו להיותם מיוחסות לזמן המלחמה ועניניה, ור"א כתב בסמיכות המצוה הזאת משלך אתה חייב לתת בנדר ולא אחרים תקח לך:מדרש ספרי
• לפירוש "מדרש ספרי" על כל הפרק •
לא תסגיר עבד אל אדוניו . מכאן אמרו, המוכר עבדו לעכו"ם [או] לחוץ (לא) [לארץ] - יצא בן חורין.
אשר ינצל אליך מעם אדוניו . לרבות גר תושב.
מלבי"ם - התורה והמצוה
קכה.
לא תסגיר עבד אל אדוניו . ז"ל הרמב"ן ז"ל, "וטעם " לא תסגיר עבד אל אדוניו " דבק למעלה - שאם יברח העבד מאדוניו אשר יצאת עליו מחנה, וינצל אל מחנך, לא תסגירנו לו בממון אשר יתן לך. ולפי שאמר " במקום אשר יבחר ", נראה שהוא מצוה שיהיה בן חורין, ולא נעבד בו אנחנו. והטעם במצוה הזו, כי עמנו יעבוד את ה'; ואיננו הגון שנחזירנו אל אדוניו, לעבוד שם ע"ז כו'. ורבותינו אמרו, אפי' בעבד כנעני של ישראל שברח מחוץ לארץ; שגם זה יעמוד לפני יושבי ארץ ה', וינצל מעבוד היושבים על אדמה טמאה, ושאין כל המצות נוהגות שם". עכ"ל.
ומ"ש בספרי "מכאן אמרו, המוכר עבדו כו'", זה לכאו' נגד סוגית הגמ' דגיטין, שאין זה רק (=אלא) תקנת חכמים! אבל כבר כתבנו, שבכל מקום שלא אמר הספרי - "מלמד" או "הכתוב מדבר", "אלא", "מכאן אמרו" - הוא אסמכתא. ופי', דחכמים סמכו לעשות התקנה הזאת מהכתוב הזה. כי מצד א' יכולין ללמוד בק"ו - ומה מי שהיה כבר בחו"ל עכו"ם, או עבד מישראל כשברח משם, צותה התורה שלא להסגירו אל אדוניו לחו"ל; כ"ש עבד ישראל שהוא כבר בא"י, ועתה הוא מוכרו לעכו"ם שיפקיענו ממצות, או לישראל בחו"ל שיתבטל ממנו מצות רבות, ק"ו שהוא יוצא לחירות!
אבל הק"ו פירכא היא, כי אזהרת התורה שלא להסגירו, הוא על אחרים, שלא ימסרו אותו לרבו בשביל בצע כסף אשר יתן; או שהמצוה על הב"ד שלא להסגירו. אבל על אדוניו לא בא שום אזהרה, כי קנין כספו הוא, כדמצינו ב" מכה את עבדו ומת ". אבל חכמים תקנו זאת, כדי שלא להפקיעו ממצות.
[ ובזה יתפרשו דברי הגמ', (גיטין) "א"ר יאשיה, במוכר עבדו לחוץ לארץ. וא"ר אחא בר יאשיה, האי " אשר ינצל אליך ", "ינצל מעמך" מבעי' ליה! אלא א"ר יאשיה כו'". והמפרשים נדחקו בזה. לפי דברינו יבואר, שר' יאשיה אמר שבא הצווי על אדוניו; ע"ז אמר "אשר ינצל מעמך" מבעי ליה! אלא בעבד שברח כו', והצווי על אחרים].
אשר ינצל אליך מעם אדוניו . אחרי שבעבד מדבר, ואמר " ינצל "; מובן שמעם אדוניו, והוא מיותר! ולכן אמר בספרי, "לרבות גר תושב". ופי', שאף שלא בא אליך להיות כמוך, היינו שיקבל עליו התורה ויהיה גר צדק; רק שבא, אליך מפני שאינו רוצה להיות אצל אדוניו. ולכן אינו מקבל עליו כל התורה, רק שהוא מקבל עליו הז' מצות; (כי אם לא יקבל עליו הז' מצות, לא יניחו אותו לישב בא"י.) אפ"ה, הזהיר הכתוב שלא יסגירנו.
- פרשנות מודרנית:
בהמשך דף זה מופיעים ביאורים ופרשנויות של עורכי ויקיטקסט, שאינם בהכרח מייצגים את הפרשנות המסורתית.
ביאורים מסורתיים לטקסט ניתן למצוא בקטגוריה:דברים כג טז.
ממה צריך להציל עבד
(דברים כג טז): "לֹא תַסְגִּיר עֶבֶד אֶל אֲדֹנָיו, אֲשֶׁר יִנָּצֵל אֵלֶיךָ מֵעִם אֲדֹנָיו".
המצוה מתייחסת לעבד שבורח אלינו כדי להינצל , וקובעת שיש לאפשר לו להינצל, ולא להסגיר אותו חזרה אל אדוניו. ממה בדיוק יש לאפשר לו להינצל?
1. בקריאה ראשונה אפשר לחשוב שהכוונה להצלה משיעבוד, ושארץ ישראל אמורה להיות מקלט לכל עבד שרוצה לצאת לחופשי.
-- אולם, התורה אינה אוסרת עלינו להחזיק עבדים, ולכן, לא מסתבר שהתורה תדרוש מאיתנו לאפשר לכל עבד לברוח ולהשתחרר;
-- מעבר לכך, כיוון שמותר לאדם לקנות עבד, הרי שאם העבד בורח, צריך להשיב אותו לבעליו מדין השבת אבידה, כפי שאמר רב חסדא: "רב חסדא, ברח לו עבד לבין הכותים. שלח להם 'החזירוהו לי!' שלחו לו ' לא תסגיר עבד אל אדוניו! ' שלח להם (דברים כב) ' וכן תעשה לחמורו וכן תעשה לשמלתו וכן תעשה לכל אבידת אחיך... '!..." ( בבלי גיטין מה. , תרגום לעברית).
אם כך, באיזו הצלה מדובר?
2. הצלה מעבודת אלילים - יש לאפשר לכל גוי שרוצה להפסיק לעבוד אלילים להיכנס לארץ ולגור בינינו; כך נראה מהברייתא שם: "' לא ישבו בארצך פן יחטיאו אותך לי... ' יכול בגוי שקיבל עליו שלא לעבוד עבודה זרה הכתוב מדבר? תלמוד לומר ' לא תסגיר עבד אל אדוניו אשר ינצל אליך מעם אדוניו '. מאי תקנתו? ' עמך ישב בקרבך... '" (שם) ;
וכך נראה גם מדברי ר' שמעון בן אלעזר ור' ביבי: "ר' שמעון בן אלעזר אומר: אין גר תושב נוהג אלא בזמן שהיובל נוהג. אמר רב ביבי: מאי טעמא? אתיא 'טוב'='טוב': כתיב הכא כי טוב לו עמך , וכתיב התם בטוב לו לא תוננו" ( בבלי ערכין כט. ); מסוגיה זו נראה שהמצוה " עמך ישב... בטוב לו לא תוננו " מתייחסת לכל גר תושב - לכל גוי שרוצה להפסיק לעבוד אלילים; ומצוה זו נוהגת רק בזמן שהיובל נוהג, כלומר, רק בזמן שהיובל נוהג יש חובה לאפשר לגויים כאלו להתישב בארץ ישראל. כשאין היובל נוהג, זו רשות ולא חובה (ראו האם דין גר תושב נוהג בימינו? ).
-- אולם אם כך, לא ברור מדוע הפסוקים מדברים דווקא על עבד שבורח מאדוניו, והרי גוי שרוצה להפסיק לעבוד אלילים, צריך קודם כל לברוח ממשפחתו ולא מאדוניו! כך הקשה ר' יאשיה: " "קשיא ליה לר' יאשיה: האי" "' מעם אדוניו ', 'מעם אביו' מיבעי ליה!..." " (שם) .
3. הצלה מהחיים בחו"ל; כך ענו ר' יאשיה ובנו ר' אחי: "...אלא אמר רבי יאשיה: במוכר עבדו לחוצה לארץ הכתוב מדבר. וקשיא ליה לרבי אחי ברבי יאשיה: האי ' אשר ינצל אליך ', 'אשר ינצל מעמך' מיבעי ליה! אלא אמר רבי אחי בר' יאשיה: בעבד שברח מחו"ל לארץ הכתוב מדבר" (שם) . לפי שני הפירושים, הכוונה לעבד שרוצה לגור בארץ ישראל, ואדוניו (החדש או הישן) נמצא בחו"ל.
ע"פ רמב"ן (בפירושו לפסוק), נראה שפירוש זה הוא הרחבה של פירוש 2 - שניהם מדברים על זכותו של עבד לשפר את הרמה הרוחנית של חייו: "כי עמנו יעבוד את השם, ואיננו הגון שנחזירנו אל אדוניו לעבוד עכו"ם... ורבותינו אמרו, אפילו בעבד כנעני של ישראל שברח מחו"ל לארץ, שגם זה יעמוד לפני יושבי ארץ השם, וינצל מעבוד היושבים על אדמה טמאה, ושאין כל המצוות נוהגות שם".
וכך פסק רמב"ם: " "המוכר עבדו לחוצה לארץ, יצא בן חורין; וכופין את רבו השני לכתוב לו גט שיחרור, ואבדו הדמים... עבד שאמר לעלות לארץ ישראל--כופין את רבו לעלות עימו, או ימכור אותו למי שיעלהו לשם. רצה האדון לצאת לחוצה לארץ--אינו יכול להוציא את עבדו, עד שירצה העבד. ודין זה בכל זמן, אפילו בזמן הזה, שהארץ ביד גויים... עבד שברח מחוצה לארץ לארץ ישראל--אין מחזירין אותו לעבדות, ועליו נאמר בתורה " לא תסגיר עבד, אל אדוניו ". ואומרין לרבו שיכתוב לו גט שיחרור, ויכתוב עליו שטר חוב בדמיו, עד שתשיג ידו, וייתן לו. ואם" "לא רצה האדון לשחררו--מפקיעין בית דין את שיעבודו מעליו, וילך לו. עבד זה שברח לארץ, הרי הוא גר צדק..." " ( הלכות עבדים ח ז-יא ).
ובספרי למדו את שני הפירושים - כל אחד מהם מחלק אחר של הפסוק:
" "לא תסגיר עבד אל אדוניו" . "מכאן אמרו, המוכר עבדו לעכו"ם או לחוץ לארץ - יצא בן חורין."
"אשר ינצל אליך מעם אדוניו" . "לרבות גר תושב" " ( סימן קכה ).
4. ע"פ ר' יהודה הנשיא, הכוונה להצלה משיעבוד לא חוקי, כגון, אדם שקונה עבד על-מנת לשחררו, ואז מתחרט: "רבי אומר: בלוקח עבד על-מנת לשחררו הכתוב מדבר. היכי דמי? - אמר רב נחמן בר יצחק: שכתב לו כך: לכשאקחך, הרי עצמך קנוי לך מעכשיו" (בבלי גיטין מה.).
-- אולם, למקרה זה אין צורך בפסוק מיוחד, שהרי מי שמנסה לשעבד אדם באופן לא חוקי עובר על "לא תגנוב" - גניבת נפש, ודינו מוות, ומובן מאליו שאין להסגיר אדם לאדם אחר שמנסה לגנוב אותו.
5. ע"פ רמב"ן (בפירושו לפסוק), הכוונה גם להצלה מהמלחמה: "אם יברח העבד מאדוניו אשר יצאת עליו מחנה, ויינצל אל מחניך, לא תסגירנו לו בממון אשר יתן לך... והטעם במצוה הזו, כי עמנו יעבוד את השם... ועוד, שייתכן שילמד דרך מבוא העיר, כי בעניין כזה ילכדו מדינות רבות ע"י העבדים והשבויים הבורחים משם...".
6. ולי הצעיר נראה, שהכוונה להצלה מסכנת מוות והתעללות. התורה אמנם התירה להחזיק עבדים, אבל אסרה להרוג אותם (ראו שמות כא כ-כב או לפצוע אותם (ראו שמות 26-27 ); המצוה כאן, בספר דברים, משלימה את המצוות שבספר שמות (כמו מצוות רבות אחרות ): לא רק שאסור לנו להרוג או לפצוע את עבדינו, אלא שאנחנו גם חייבים לתת מקלט לכל עבד שנמצא בסכנה דומה, מכל מקום בעולם. ראו: האם מותר להעביד גויים בפרך? (וייתכן שזה היה חטאו העיקרי של נבל - שאיים להסגיר את דוד אל אדוניו שרצה להרגו ).
הפסוק כולל שני חלקים, ואפשר לדרוש שהוא מתייחס לשתי סכנות שיש להציל מהן:
- לא תסגיר עבד אל אדוניו - סכנת שיעבוד והתעללות;
- אשר יינצל אליך מעם אדוניו - סכנת הריגה, כמו ב (משלי כד יא): "הַצֵּל לְקֻחִים לַמָּוֶת וּמָטִים לַהֶרֶג אִם תַּחְשׂוֹךְ - כִּי תֹאמַר 'הֵן לֹא יָדַעְנוּ זֶה', הלֹא תֹכֵן לִבּוֹת הוּא יָבִין, וְנֹצֵר נַפְשְׁךָ הוּא יֵדָע, וְהֵשִׁיב לְאָדָם כְּפָעֳלוֹ"( פירוט ).
שתי המצוות הללו נובעות מכך שאנחנו היינו פעם במצב זה:
- אנחנו היינו פעם עבדים שברחו מהתעללות (במצרים), ולכן עלינו להציל עבדים נמלטים מחזרה לשיעבוד;
- אנחנו היינו פעם פליטים של השמדת עם (בשואה), ולכן עלינו להציל פליטים הנמצאים בסכנת מוות.
לגבי היחס לפליטים, ראו בפירוש על הפסוק הבא .
לעיון נוסף
- תמצית עיקרי המדיניות המוצעת / הועד למאבק ברצח עם לגבי סיוע לפליטים.
- ספר משלי מחמיר יותר ביחס לעבדים, כמו שנאמר ב (משלי ל י): "אַל תַּלְשֵׁן עֶבֶד אֶל אדנָו, פֶּן יְקַלֶּלְךָ וְאָשָׁמְתָּ". הפסוק במשלי אוסר לא רק מעשה של הסגרת העבד אלא גם דיבור של הלשנה על העבד ( פירוט ).
- דיון בנושא באשכול: סיוע לעניי העולם .
- ראו גם: האם דין "גר תושב" נוהג בימינו? , הקשר בין הצלת פליטים למצוות היובל
תגובות
אהבתי מאד את הדיון. אני עוסק עכשיו בדברים דומים - אפשר להשתמש בחומר מהערך הזה ומערכים קרובים? (בהערת שוליים אכתוב שהרעיונות הם של אראל סגל הלוי). תודה!
- -- Shuki Grosberger, 2014-02-06 19:26:34
אפשר בשמחה להשתמש בדף זה ובכל הדפים האחרים שכתבתי.
- -- Erel Segal Halevi, 2014-02-06 22:14:08
על חוקי הסגרת עבדים ועריקים במזרח הקדום, ראו מאמרו של ד"ר דוד אלגביש:
https://www.biu.ac.il/JH/Parasha/kiteze/alga.html
- -- Erel Segal-Halevi, 2019-08-15 15:08:49
ויקרא כה לט: "וְכִי יָמוּךְ אָחִיךָ עִמָּךְ וְנִמְכַּר לָךְ לֹא תַעֲבֹד בּוֹ עֲבֹדַת עָבֶד"
ויקרא כה מ: "כְּשָׂכִיר כְּתוֹשָׁב יִהְיֶה עִמָּךְ עַד שְׁנַת הַיֹּבֵל יַעֲבֹד עִמָּךְ"
- [והשנה הזאת היא שנת יובל וגאולה לכל עבדי אלהי ישראל] *******
ויקרא כה מא: "וְיָצָא מֵעִמָּךְ הוּא וּבָנָיו עִמּוֹ וְשָׁב אֶל מִשְׁפַּחְתּוֹ וְאֶל אֲחֻזַּת אֲבֹתָיו יָשׁוּב"
ויקרא כה מב: "כִּי עֲבָדַי הֵם אֲשֶׁר הוֹצֵאתִי אֹתָם מֵאֶרֶץ מִצְרָיִם לֹא יִמָּכְרוּ מִמְכֶּרֶת עָבֶד"
ספר הנביא ירמיהו פרק לד כתוב:
ח הַדָּבָר אֲשֶׁר-הָיָה אֶל-יִרְמְיָהוּ מֵאֵת יְהוָה אַחֲרֵי כְּרֹת הַמֶּלֶךְ צִדְקִיָּהוּ בְּרִית אֶת-כָּל-הָעָם אֲשֶׁר בִּירוּשָׁלִַם לִקְרֹא לָהֶם דְּרוֹר.
ט לְשַׁלַּח אִישׁ אֶת-עַבְדּוֹ וְאִישׁ אֶת-שִׁפְחָתוֹ הָעִבְרִי וְהָעִבְרִיָּה חָפְשִׁים לְבִלְתִּי עֲבָד-בָּם בִּיהוּדִי אָחִיהוּ אִישׁ.
י וַיִּשְׁמְעוּ כָל-הַשָּׂרִים וְכָל-הָעָם אֲשֶׁר-בָּאוּ בַבְּרִית לְשַׁלַּח אִישׁ אֶת-עַבְדּוֹ וְאִישׁ אֶת-שִׁפְחָתוֹ חָפְשִׁים לְבִלְתִּי עֲבָד-בָּם עוֹד וַיִּשְׁמְעוּ וַיְשַׁלֵּחוּ.
יא וַיָּשׁוּבוּ אַחֲרֵי-כֵן וַיָּשִׁבוּ אֶת-הָעֲבָדִים וְאֶת-הַשְּׁפָחוֹת אֲשֶׁר שִׁלְּחוּ חָפְשִׁים ויכבישום (וַיִּכְבְּשׁוּם) לַעֲבָדִים וְלִשְׁפָחוֹת.
יב וַיְהִי דְבַר-יְהוָה אֶל-יִרְמְיָהוּ מֵאֵת יְהוָה לֵאמֹר
יג כֹּה-אָמַר יְהוָה אֱלֹהֵי יִשְׂרָאֵל אָנֹכִי כָּרַתִּי בְרִית אֶת-אֲבוֹתֵיכֶם בְּיוֹם הוֹצִאִי אוֹתָם מֵאֶרֶץ מִצְרַיִם מִבֵּית עֲבָדִים לֵאמֹר.
יד מִקֵּץ שֶׁבַע שָׁנִים תְּשַׁלְּחוּ אִישׁ אֶת-אָחִיו הָעִבְרִי אֲשֶׁר-יִמָּכֵר לְךָ וַעֲבָדְךָ שֵׁשׁ שָׁנִים וְשִׁלַּחְתּוֹ חָפְשִׁי מֵעִמָּךְ וְלֹא-שָׁמְעוּ אֲבוֹתֵיכֶם אֵלַי וְלֹא הִטּוּ אֶת-אָזְנָם.
וכתוב בתורה:בספר שמות כא ב: *******"כִּי תִקְנֶה עֶבֶד עִבְרִי שֵׁשׁ שָׁנִים יַעֲבֹד וּבַשְּׁבִעִת יֵצֵא לַחָפְשִׁי חִנָּם" *******
טו וַתָּשֻׁבוּ אַתֶּם הַיּוֹם וַתַּעֲשׂוּ אֶת-הַיָּשָׁר בְּעֵינַי לִקְרֹא דְרוֹר אִישׁ לְרֵעֵהוּ וַתִּכְרְתוּ בְרִית לְפָנַי בַּבַּיִת אֲשֶׁר-נִקְרָא שְׁמִי עָלָיו.
טז וַתָּשֻׁבוּ וַתְּחַלְּלוּ אֶת-שְׁמִי וַתָּשִׁבוּ אִישׁ אֶת-עַבְדּוֹ וְאִישׁ אֶת-שִׁפְחָתוֹ אֲשֶׁר-שִׁלַּחְתֶּם חָפְשִׁים לְנַפְשָׁם וַתִּכְבְּשׁוּ אֹתָם לִהְיוֹת לָכֶם לַעֲבָדִים וְלִשְׁפָחוֹת.
יז לָכֵן כֹּה-אָמַר יְהוָה אַתֶּם לֹא-שְׁמַעְתֶּם אֵלַי לִקְרֹא דְרוֹר אִישׁ לְאָחִיו וְאִישׁ לְרֵעֵהוּ הִנְנִי קֹרֵא לָכֶם דְּרוֹר נְאֻם-יְהוָה אֶל-הַחֶרֶב אֶל-הַדֶּבֶר וְאֶל-הָרָעָב וְנָתַתִּי אֶתְכֶם לזועה (לְזַעֲוָה) לְכֹל מַמְלְכוֹת הָאָרֶץ.
יח וְנָתַתִּי אֶת-הָאֲנָשִׁים הָעֹבְרִים אֶת-בְּרִתִי אֲשֶׁר לֹא-הֵקִימוּ אֶת-דִּבְרֵי הַבְּרִית אֲשֶׁר כָּרְתוּ לְפָנָי הָעֵגֶל אֲשֶׁר כָּרְתוּ לִשְׁנַיִם וַיַּעַבְרוּ בֵּין בְּתָרָיו.
יט שָׂרֵי יְהוּדָה וְשָׂרֵי יְרוּשָׁלִַם הַסָּרִסִים וְהַכֹּהֲנִים וְכֹל עַם הָאָרֶץ הָעֹבְרִים בֵּין בִּתְרֵי הָעֵגֶל.
כ וְנָתַתִּי אוֹתָם בְּיַד אֹיְבֵיהֶם וּבְיַד מְבַקְשֵׁי נַפְשָׁם וְהָיְתָה נִבְלָתָם לְמַאֲכָל לְעוֹף הַשָּׁמַיִם וּלְבֶהֱמַת הָאָרֶץ.
כא וְאֶת-צִדְקִיָּהוּ מֶלֶךְ-יְהוּדָה וְאֶת-שָׂרָיו אֶתֵּן בְּיַד אֹיְבֵיהֶם וּבְיַד מְבַקְשֵׁי נַפְשָׁם וּבְיַד חֵיל מֶלֶךְ בָּבֶל הָעֹלִים מֵעֲלֵיכֶם.
כב הִנְנִי מְצַוֶּה נְאֻם-יְהוָה וַהֲשִׁבֹתִים אֶל-הָעִיר הַזֹּאת וְנִלְחֲמוּ עָלֶיהָ וּלְכָדוּהָ וּשְׂרָפֻהָ בָאֵשׁ וְאֶת-עָרֵי יְהוּדָה אֶתֵּן שְׁמָמָה מֵאֵין יֹשֵׁב.
כב הִנְנִי מְצַוֶּה נְאֻם-יְהוָה וַהֲשִׁבֹתִים אֶל-הָעִיר הַזֹּאת וְנִלְחֲמוּ עָלֶיהָ וּלְכָדוּהָ [והשנה הזאת ילכדו את ירושלים]
- -- DAIAN SHEM, 2019-08-16 04:32:36
מקורות
על-פי מאמר של אראל שפורסם לראשונה ב אתר הניווט בתנך בתאריך 2007-07-11.
קישורים
פסוק זה באתרים אחרים: הכתר • על התורה • Sefaria • תא שמע • אתנ"כתא • סנונית • שיתופתא
דפים בקטגוריה "דברים כג טז"
קטגוריה זו מכילה את 16 הדפים המוצגים להלן, ומכילה בסך־הכול 16 דפים.