קטגוריה:דברים יז ח
נוסח המקרא
כי יפלא ממך דבר למשפט בין דם לדם בין דין לדין ובין נגע לנגע דברי ריבת בשעריך וקמת ועלית אל המקום אשר יבחר יהוה אלהיך בו
כִּי יִפָּלֵא מִמְּךָ דָבָר לַמִּשְׁפָּט בֵּין דָּם לְדָם בֵּין דִּין לְדִין וּבֵין נֶגַע לָנֶגַע דִּבְרֵי רִיבֹת בִּשְׁעָרֶיךָ וְקַמְתָּ וְעָלִיתָ אֶל הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר יְהוָה אֱלֹהֶיךָ בּוֹ.
כִּ֣י יִפָּלֵא֩ מִמְּךָ֨ דָבָ֜ר לַמִּשְׁפָּ֗ט בֵּֽין־דָּ֨ם ׀ לְדָ֜ם בֵּֽין־דִּ֣ין לְדִ֗ין וּבֵ֥ין נֶ֙גַע֙ לָנֶ֔גַע דִּבְרֵ֥י רִיבֹ֖ת בִּשְׁעָרֶ֑יךָ וְקַמְתָּ֣ וְעָלִ֔יתָ אֶ֨ל־הַמָּק֔וֹם אֲשֶׁ֥ר יִבְחַ֛ר יְהֹוָ֥ה אֱלֹהֶ֖יךָ בּֽוֹ׃
כִּ֣י יִפָּלֵא֩ מִמְּ/ךָ֨ דָבָ֜ר לַ/מִּשְׁפָּ֗ט בֵּֽין־דָּ֨ם׀ לְ/דָ֜ם בֵּֽין־דִּ֣ין לְ/דִ֗ין וּ/בֵ֥ין נֶ֙גַע֙ לָ/נֶ֔גַע דִּבְרֵ֥י רִיבֹ֖ת בִּ/שְׁעָרֶ֑י/ךָ וְ/קַמְתָּ֣ וְ/עָלִ֔יתָ אֶל־הַ/מָּק֔וֹם אֲשֶׁ֥ר יִבְחַ֛ר יְהוָ֥ה אֱלֹהֶ֖י/ךָ בּֽ/וֹ׃
תרשים של הפסוק מנותח תחבירית על-פי הטעמים
פרשנות
- פרשנות מסורתית:
תרגום
אונקלוס (תאג'): | אֲרֵי יִתְפָּרַשׁ מִנָּךְ פִּתְגָמָא דְּדִינָא בֵּין דַּם לְדַם בֵּין דִּין לְדִין וּבֵין מַכְתָּשׁ סְגִירוּ לְמַכְתָּשׁ סְגִירוּ פִּתְגָמֵי פְלוֹגַּת דִּינָא בְּקִרְוָךְ וּתְקוּם וְתִסַּק לְאַתְרָא דְּיִתְרְעֵי יְיָ אֱלָהָךְ בֵּיהּ׃ |
ירושלמי (יונתן): | אֲרוּם יִתְפְּרֵשׁ מִנְכוֹן פִּתְגָמָא לְדִינָא בֵּינֵי אֲדַם סְאוֹב לַאֲדַם דְּכֵי וּבֵינֵי דִינָא נַפְשָׁתָא לְדִינָא מָמוֹנָא וּבֵינֵי מַכְתַּשׁ צוֹרְעָא לְמַכְתַּשׁ נִתְקָא מִלֵי פְּלוּגְתָּא בְּבֵית דִּינֵיכוֹן וּתְקוּמוּן וְתִסְקוּן לְאַתְרָא דְיִתְרְעֵי יְיָ אֱלָהָכוֹן בֵּיהּ: |
ירושלמי (קטעים): | אֲרוּם יִתְכְּסֵי מִנְכוֹן פִּתְגָם לְסַדֵּר דִּין בֵּין דַּם דִּקְטוֹלִין בֵּין דַּם דִּבְּתוּלִין בֵּין מַכְתַּשׁ צָרַעֲתָּא בֵּין מַכְתַּשׁ נִתְקָא מִלִּין דִּמְצוּ לְקִרְיֵיכוֹן וּתְקוּמוּן וְתִסְקוּן לְאַתְרָא דִי יִתְרְעֵי יְיָ אֱלָהָכוֹן בֵּיהּ: |
רש"י
"בין דם לדם" - (ספרי סנהדרין פד) בין דם טמא לדם טהור
"בין דין לדין" - בין דין זכאי לדין חייב
"ובין נגע לנגע" - בין נגע טמא לנגע טהור
"דברי ריבות" - שיהיו חכמי העיר חולקים בדבר זה מטמא וזה מטהר זה מחייב וזה מזכה
"וקמת ועלית" - (סנהדרין פו) מלמד שבית המקדש גבוה מכל המקומות
[ו] בין דם טהור לדם טמא וכו'. דאם לא כן, מאי "בין דם לדם". וקשה לפירושו, דאם כן לא לכתוב רק 'כי יפלא דבר דם ודין ונגע ממך', ויהיה פירושו אם הוא טמא או טהור, וכן בדין ונגע, ולמה הוצרך למכתב כלל "בין דם לדם". ויש לתרץ, דאורחא דמלתא נקט, כי ההפלאה - שנעלם החילוק שיש בין דם הטמא לטהור, ובשביל כך אינם יודעים. לפי שיודעים שזה הדם טמא, ורוצים לטמא את האחר גם כן, ואין יודעין החילוק ביניהם. או איפכא, שיודעים כי זה הדם טהור, ורוצים לטהר את האחר גם כן, ואינם יודעים החילוק שביניהם. לכך כתב "בין דם לדם בין דין לדין":
אבל בספרי, ומייתי לה בפרק הנחנקין (סנהדרין דף פז.), לא אמרו כך, רק אמרו "בין דם לדם" בין דם נדה לדם יולדת לדם זיבה, "בין דין לדין" בין דיני ממונות לדיני נפשות לדיני מכות, "בין נגע לנגע" בין נגעי אדם לנגעי בתים לנגעי בגדים. ובפרק הנחנקין (שם פז ע"ב) מפרש התם דההפלאה הוא בכל אחד ואחד בפני עצמו; בדם נדה במאי הם חולקים, ובדם יולדת גם כן במאי חולקין, ובדם זיבה גם כן, כדמפרש התם. ואם כן צריך לפרש "בין דם לדם" - הדינין שיש בדם נדה שאינם בדם יולדת וזיבה, וכן הדינים שיש בדם יולדת, ואינן בדם נדה, מחולקים בהם, ונעלם מעיניהם. והשתא שפיר יתפרש "בין דם לדם". והרמב"ן נדחק מאוד בפירוש הך ברייתא לפרש מלת "לדם" כמו 'בדם', ואינו נראה נכון. אבל רש"י שמפרש 'בין דם טמא לדם טהור', לא פירש אליבא דברייתא:
ומצאתי בגמרא פרק הנחנקים (שם פז.) שלא גרס שם למ"ד אצל 'לדם יולדת', וכן בכל הני, רק כך גרסינן 'בין דם נידה דם יולדת דם זיבה'. ונראה שזהו גירסת רש"י, שמפרש הך ברייתא 'דם נדה דם יולדת דם זיבה' הכל על "דם" הראשון. והשתא יהיה פירושו כמשמעו, בין דם טמא לדם טהור, רוצה לומר אם הוא טמא אם הוא טהור, כך הוא פירוש הכתוב, אלא שרבותינו ז"ל פרשו דחילוק זה נמצא בכל דמים, בין דם נדה, דם יולדת, דם זיבה. כך נראה גירסת רש"י:
[ז] שיהו חכמי העיר חולקים וכו'. ואין זה סותר למה ששנינו בספרי; "דברי" - אלו ערכין וחרמים והקדשות. "ריבות" - זו השקאת סוטה ועריפת עגלה ערופה וטהרת מצורע. דודאי בספרי דרשו כן, דלמה הוצרך למכתב עוד "דברי ריבות", אחר שכבר כתב "כי יפלא בין דם לדם", ודרשו דהאי "דברי ריבות" - שיהיו חולקין בו החכמים, הם דברים אלו דמפרש. אף על גב דלפי פירוש ספרי "ריבות" קאי על הדין, דהיינו עגלה ערופה שנקרא "ריבות", שאין זה כך, שגם לפירוש ספרי "ריבות" פירושו שהחכמים חולקים ומריבים, רק שנקרא השקאת סוטה ועגלה ערופה יותר "ריבות", מפני שהם מריבים בדין שהוא ריב בעצמו, שהרי השקאת סוטה בא בשביל ריב בין איש לאשתו. וכן עגלה ערופה בא על ידי מריבה שהרגו. וערכין וחרמים נקראו "דברי", שבא על ידי דבורו:
ואם תאמר, מאי שנא הני דכתב לה בפירוש בקרא, דהיינו "בין דם לדם בין דין לדין בין נגע לנגע", וכל הני ערכין וחרמים ושאר מילתא, לא כתב בפירוש בקרא. ויראה לומר, דכל הני ג' דברים, דהיינו דם נדה דם יולדת, וכן דין, וכן נגעים, הם תיקון מציאות מין האנושי וסדר מנהגינו. שהוא יתברך תיקן הווייתנו על היותר שלם. וידוע כי מציאות האדם יושלם בג' דברים; דכל אדם צריך תקון עצמו. וצריך לאשה, והוא תקון ביתו. וצריך לעסוק בממון כדי לפרנס עצמו ולהחיות עצמו, ובזה צריך לתקן מה שיש לו עם זולתו. ונגד האשה אמר "בין דם לדם", דהיינו מה שתיקן לך הקדוש ברוך הוא איך יתנהג עם האשה להיות עמה בדם נדתה, וביולדת ובזיבה. וכן הנהגתו עם האחרים, והוא "בין דין לדין". וכן מה שצריך תקון עצמו, והוא נגעים, דהוא נגע בגופו. ואלו הם עיקר הנהגת האדם, שבו יושלם תקון מציאותו; בעצמו, ובאשתו, ועם אחרים. ואשתו הוא כמו ממוצע בין עצמו ובין אחרים, דאשתו כגופו דמי (ברכות דף כד.). וכאילו אמר, אלו שלשה וכיוצא בהם, שהם כוללים כל הנהגתינו:
ולפיכך אמר כי אלו הדברים ראוי לבית דין הגדול שבירושלים לתקן. כי הם "עיני העדה" (במדבר ט"ו, כ"ד), אשר בם תולים כל העולם וכל הישוב. ולכך כתב כאן "וקמת ועלית", כלומר שהבית דין הוא באמצע הישוב (סנהדרין דף לז.), שהכל פונין אליו. וראוי לבית דין אשר שם לישב ולהנהיג את ישראל. ואחר כך קאמר דאף שאר דברי ריבות יש לך לשמוע, כדי שלא ירבו המחלוקות בישראל. דזהו גם כן ישוב ישראל, שלא ירבו המחלוקות. ולפיכך זכר ג' שהם בעצמם תיקון הנהגת האדם, ואמר אחר כך כי אף שאר דברים מחויב לשמוע אליהם, כדי שלא ירבה המחלוקת, ויהיו כל חלקי ישראל מקושרים, ולא יהיה ריב ביניהם:
רש"י מנוקד ומעוצב
• לפירוש "רש"י מנוקד ומעוצב" על כל הפרק •
בֵּין דָּם לְדָם – בֵּין דָּם טָמֵא לְדָם טָהוֹר (נדה י"ט ע"א).
בֵּין דִּין לְדִין – בֵּין דִּין זַכַּאי לְדִין חַיָּב.
וּבֵין נֶגַע לָנֶגַע – בֵּין נֶגַע טָמֵא לְנֶגַע טָהוֹר (נדה שם).
דִּבְרֵי רִיבֹת – שֶׁיִּהְיוּ חַכְמֵי הָעִיר חוֹלְקִים בַּדָּבָר (אונקלוס), זֶה מְטַמֵּא וְזֶה מְטַהֵר, זֶה מְחַיֵּב וְזֶה מְזַכֶּה.
וְקַמְתָּ וְעָלִיתָ – מְלַמֵּד שֶׁבֵּית הַמִּקְדָּשׁ גָּבוֹהַּ מִכָּל הַמְּקוֹמוֹת (ספרי קנב; סנהדרין פ"ז ע"א).
רשב"ם
בין דין לדין: דיני ממונות:
נגע: נגע צרעת:
רמב"ן
רבינו בחיי בן אשר
• לפירוש "רבינו בחיי בן אשר" על כל הפרק •
בין דם לדם. בין דם נקי לדם חייב, או בין דם טמא לדם טהור.
בין דין לדין. הוא הממון.
בין נגע לנגע. הכאות וחבלות, כגון פצע וחבורה.
דברי ריבות. הוא הכלל.
ספורנו
• לפירוש "ספורנו" על כל הפרק •
דון יצחק אברבנאל
• לפירוש "דון יצחק אברבנאל" על כל הפרק •
ההודעה הא' שהב"ד הגדול כבר צוה עליו יתרו בעצמו במה שאמר ושפטו את העם בכל עת, והיה כל הדבר הגדול יביאו אליך וכל הדבר הקטן ישפטו הם, הרי לך שהיה שם ב"ד ראשון שרי האלפים ושרי המאות השופטים את העם, וב"ד עליון עליהם והוא מרע"ה, ולכן בעלותו להר אמר לזקנים שבו לנו בזה עד אשר נשוב אליכם והנה אהרן וחור עמכם מי בעל דברי' יגש אליהם, רוצה לומ' שאהרן וחור יהיו במקום ב"ד הגדול שבפרשת בהעלותך נמנו ע"פ הזקנים לעמוד עם משה במשא העם והם עמו היו ב"ד הגדול, הנה אם כן המצוה הזאת כבר נזכרה בתורה, וביאר מרע"ה כאן איך נשמע לב"ד הגדול ובמה יהיה כחו, והעונש שיענש כל מי שיעבור על דבריו שזה לא נזכר שמה:
ההודעה השנית שהב"ד הגדול שהיה בירושלם היו ע"א סנהדרין מגדולי ישראל בחכמה בתבונה ודעת ובכל מלאכה, והוא דוגמת השבעים זקנים שהיו עם משה במשא העם ולכן היו כמספרם והגדול שבהם היה מרע"ה, והוא הנקרא שופט או ראש או נשיא, והגדול שבשבעים הוא משנה לראש ויושב לימינו ונקרא אב ב"ד והיו בלשכת הגזית, והיו יושבים כמו חצי גורן בעגול כדי שיהיה הנשיא ואב בית דין רואה את כלם:
ההודעה הג' שהתורה צותה שאחרי שרבוי הדעות יחייב בהכרח החלוף והמחלוקת ביניהם, שאיזה ספק שיתחדש לפני הב"ד אשר בשערים אם בדיני ממונות ואם בדיני נפשות שאותו ב"ד יפסקו בו, שהשופטים ההם עצמם יעלו לירושלם אם בזמן הרגל או בזמן אחר שירצו וישאלו אמתת הדבר המסופק אצלם בב"ד הגדול ושההכרעה במחלוקת ההם תהיה ע"פ הסנהדדין שמה, וכן אמרו בפ' הנחנקין (ד' פ"א) תניא אמר רבי יוסי מתחלה לא היו מרבין מחלוקת בישראל אלא ב"ד של ע"א היה יושב בלשכת הגזית ושני בתי דינין של כ"ג היו יושבים אחד על פתח הר הבית ואחד על פתח העזרה ושאר בתי דינין של כ"ג יושבים בכל עיירות ישראל הוצרך הדבר לשאול שואל מבית דין שבעירו וכו' אם שמעו אמרו להם ואם לאו אלו ואלו באים ללשכת הגזית ששם סנהדרין יושבים בחיל מתמיד של שחר עד תמיד של בין הערבים, שאלו בפניהם אם שמעו אמרו להם, ואם לאו עומדים על המנין אם רבו המטהרים טהור אם רבו המטמאין טמא, משרבו תלמידי שמאי והלל שלא שמשו כל צרכן רבו המחלוקת בישראל ונעשתה תורת הש"י כשתי תורות, הנה בארו שעקר הדת ופירושה היה במושב הסנהדרין, ולזה החמירו בפ' הנחנקין בעונש זקן ממרא, עד שאמרו שאם רצו ב"ד למחול אין מוחלים לו כדי שלא ירבו מחלוקת בישראל, וע"ז אמר הכתוב בכאן כי יפלא ממך דבר, והפרשה לא תדבר עם הבעלי דינים שיעשו זה, כי אם עם השופטים שבערים שזכר למעלה שאם יפלא ויסתר משכלם דבר בענין המשפט, אם שיביא הספק ענין העדים שזכר או הוראת השעה או הוראת המקום או דבר אחר שבעבורו יקשה בעיניהם לשפוט הדבר ההוא כפי ההנחו' הדתיו' וכפי המשפטים הכתובים בתורה, וזה אם בין דם לדם, רוצה לומר שיתחדש הספק בין הדמים הטהורים לטמאים, או בדיני נפשות בדם הנשפך בארץ שכל זה יקרא בין דם לדם, או בין דין לדין שהוא בדיני ממונות בהבדלים אשר בין הזכות והחובה, או בין הנגעים אם לטהר או לטמא או להסגיר אם יקרא נגע פצע וחבורה, ודברי ריבות הם דיני נפשות, ואפשר לפרש דברי ריבות שהוא הכלל, ובכלל כל דברי ריבות שיהיו בשעריהם מאיזה מין שיהיו שאז יעלו השופטים ההם לירושלם וילכו לבית המקדש המקום אשר יבחר ה' לפני הסנהדרין ולפני השופט שהוא הנשיא והראש אשר עליהם, ושידרשו המשפט מאתם והם יגידו דבר המשפט, ומה שיגזרו הם ישמרו לעשות ולא יטו ימין ושמאל:
ההודעה הד' שמושב הסנהדרי' היה מושפע מהש"י ברוח עליון, ולכן היו ע"א כמספר ע' זקנים עם מרע"ה, להורות שהיה חל עליהם רוח מרע"ה ורוח אותם הזקנים המתנבאים בהנהגת העם, ולהורות על זה גם כן היה מושבם בבית המקדש בלשכת הגזית להורות, כדי שהשכינה השורה בבית האלהים תהיה עמהם, וכמו שארז"ל בפ' דיני ממונות ועשית ע"פ הדבר אשר יגידו לך מן המקום ההוא אשר יבחר ה' מלמד שהמקום גורם, ולהיות השכינה עמהם נקראו אלהים כמו שנאמר (תלים פ"ב) אלהים נצב בעדת אל בקרב אלהים ישפוט, והיה זה לפי שהמשפטים התוריים אין הכונה בהם בלבד לתקן הישוב המדיני, אבל היה זה התכלית העצמיי בהם כדי שיחול השפע האלהי באומתנו, וכן היה תגמול ושכר המשפטים גדול מאד, כמו שפירשתי בפרשת והיה עקב, כי כמו שהקרבנות היו לזה התכלית בעצמו, רוצה לומר לסבב הדבקות והקרבה בין הש"י ובינינו, ככה היו המשפטים לזה התכלית עצמו, עם היות שלא נשיג אופן המשכו מצד המשפטים כמו שנסכל הרבה מסבות הדברים הטבעיים בהיות שנתאמת מציאותם, ומזה נמשך מה שארז"ל כל דיין שדן דין אמת לאמתו ראוי שתשרה עליו שכינה שנאמר אלהים נצב בעדת אל, ובפ"ק דשבת (ד' י) אמר כל דיין שדן דין אמת לאמתו אפי' שעה אחת כאלו נעשה שותף להקדוש ברוך הוא במעשה בראשית, כתיב הכא וישב משה לשפוט את העם מן הבקר עד הערב, וכתיב התם ויהי ערב ויהי בקר, והשותפות הזה ענינו כי כמו שבמעשה בראשית חל שפע האל בתחתונים שמאתו נתהוה כל דבר, כך כל דיין שדן דין אמת לאמתו ממשיך השפע ההוא על האומה, ואם זה בכל דיין כל שכן וכ"ש בב"ד הגדול ששם ישבו כסאות למשפט כי היתה שכינה עמהם, ולכן כל סתום וחתום יהיה לפניהם מבואר, וזהו אמרו והגידו לך את דבר המשפט, רוצה לומר אל תחשוב שגם בעיניהם יפלא מה שנפלא ממך כי הם בלי ספק יגידו ויבארו לך את דברי המשפט, ויתבאר זה עוד בהתר הספק הח':
ההודעה הה' היא שב"ד הגדול לא לבד היה בידו לבאר את דבר המשפט ולהכריע את המחלוקת והספקות, אבל גם לשפוט שלא כדין, לא לעבור על דברי תורה כ"א להוראת שעה, וכבר חשב הר"ן סותר לזה באמרו שלא היה ביד ב"ד הגדול להכות ולהעניש להוראת שעה כי אם ביד המלך, ושאלו מצאנו זה בב"ד הגדול, היה לפי שלהעדר המלך יהיה להם כח ב"ד וכח המלך ומאותו צד יהיו דנים כפי צורך השעה, וחוץ ממעלת כבוד תורתו אין הדבר כן, כי לא היה דבר ביד המלך שלא יוכלו הסנדרין עשותו, ומזה שלא היה המלך הכרחי באומה ישראלית כאשר הוא בקרב הגוים כי הנה המשפט הצודק נמסר כפי התורה לבתי דיני' שבכל עיר ועיר, והמשפט הראוי לפי צורך השעה נמסר לסנהדרין, ולכן ארז"ל בפ' נגמר הדין רבי אליעזר ב"י אומר שמעתי שב"ד הגדול שבא"י היה מכין ועונשין שלא מן התורה ושלא לעבור על דברי תורה אלא לעשות סייג לתורה וכו', ולא היה זה אליהם מיד המלך או בכח המלכות כי אם מעצם אומנותם הלא תראה לפני מלוך מלך בישראל היה זה משפט השופטים הגדולים שבישראל העומדים במקום הסנהדרין. וכבר הרגיש הרב בחולשת דעתו, וכתב שאפשר לומר שכל מה שנמשך למצות התורה בין ע"פ משפט הצודק בין כפי צורך השעה היה מסור לב"ד הגדול. אבל במה שבין אדם לחבירו היה בב"ד המשפט הצודק בלבד. ומה שיהיה להוראת שעה היה ביד המלך. וכל זה מהרב לדעתו שהמלך היה הכרחי בעם, ואין זה דעתי כמו שיתבאר כי זה וזה היה מסור ביד הסנהדרין:
ההודעה הו' שמה שצותה התורה לשמור ולעשות כפי הסכמת חכמי הדור, שאינו מאותה סבה וטעם שצוה בסנהדרין, אבל בחכמי הדור נתחייבו ממ"ש (פ' משפטים) אחרי רבים להטות. ולסנהדרין נתחייבנו מלא תסור מכל הדבר אשר יגידו לך וגו'. ואם יקשה ממה שארז"ל במסכת ברכות (דף י"ט) פרק מי שמתו גדול הבריות שדוחה לא תעשה שבתורה שיראה מאותה סוגיא שנתחייבנו לשמוע לחכמי הדור מלא תסור לא מאחרי רבים להטות. כבר השיב ע"ז הר"ן שהשמיעה מהסנהדרין אפשר שתהיה באחד מב' דברים. הא' במה שיבארו מדיני התורה ומצותיה. והב' מכל גדר ותקנה שיעשו. והנה ביאור דיני התורה מפי חכמי הדור נכלל באמרו אחרי רבים להטות. אך הגדרים והסייגים והתקנות שיעשו החכמים לא נצטוינו לשמעם מפסוק אחרי רבים להטות כי אם מלא תסור. שכמו שנתן לסנהדרין להיותם מורי התורה כן ראוי שינתן לחכמי הדורות:
ההודעה הז' שרוב הסנהדרין היו מהכהנים והלויים המשרתים את פני ה' והיה זה לסבות. מהן להיותם פנויים מבלי טורח ועמל הנחלות והקרקעות. כי לא היה להם חלק ונחלה עם ישראל ולכן היו עוסקים תמיד בלמוד התורה ומשפטיה. והיו יותר מוכנים לעמוד בדבר המשפט וכמו שאמר (פ' הברכה) יורו משפטיך ליעקב ותורתך לישראל וגומר. ומהם כי להיותם משרתי ה' וכהנים לאל עליון היתה חכמתם יתרה ויראת שמים בקרבם כפי עבודתם התמידית. וכמו שכתוב (מלאכי ג׳:ז׳) שפתי כהן ישמרו דעת ותורה יבקשו מפיהו כי מלאך ה' צבאות הוא. ומהם שלהיותם עובדים בבית המקדש היו נכנסים משם ללשכה. והיה קרוב אליהם מאד דבר המשפט וכמו שאמר והאיש אשר יעשה בזדון לבלתי שמוע אל הכהן העומד לשרת שם וגומר, ולכן אמרה תורה בענין הסנהדרין ובאת אל הכהנים הלויים ואל השופט אשר יהיה בימים ההם כי היו רוב הסנהדרין כהנים ולויים וצותה שלא יאמרו השופטים הבאים לשאול את פי ה' זה השופט חכם אבקש ממנו או אינו חכם ואיני יודע יותר ממני כי אין עליו כי אם שישאל את השופט אשר יהיה בימים ההם:
ההודעה הח' שהנה משפט הסנהדרין יהיה באחד מג' אופנים אם שיאמרו כך שמענו וכך קבלנו הלכה למשה מסיני. ואם שיפרשו התורה על פי הכתב בפי' אמתי. ואם שיגזרו מה שראוי לעשותו כפי צורך השעה וצורך המקום אף שלא יהיה כפי התורה. ולהיות ענין משפטם נכלל בג' המינים האלה אמר כאן עליהם שלש אזהרות, כי הנה אמר ראשונה ועשית על פי הדבר אשר יגידו לך מן המקום ההוא אשר יבחר ה' שהוא הדבר המקובל אצלם שעליו יצדק שם הגדה ביחוד. כמו שאמר (פ' האזינו) שאל אביך ויגדך זקנך ויאמרו לך. כי הגדה שם נאמר בכלל וביחוד בכלל על כל ספור. וביחוד על הגדת הדבר שהיה ושקרה המקובל, ולזה אמר כאן על פי הדבר אשר יגידו לך מן המקום ההוא, ואמר מה שיגידו לך מה ששמעו וקבלו מן הראשונים כדברי הספק ההוא אותו תעשה, ועל המין הב' שהוא הפי' והביאור על דברי התורה, אמר ושמרת לעשות ככל אשר יורוך על פי התורה אשר יורוך, רוצה לומר שלא יחשוב בעצמו לומר פירושי הוא נאה ומתישב יותר מתקבל מהפי' אשר הסנהדרין עושים, אבל ישמור עצמו מזה כי אם לעשות כפי מה שיורו ויפרשו על פי התורה שיורו הם כי הוא הפי' האמתי אין עוד מלבדו, ועל המין הג' מהגזרה לצורך שעה אמר עוד ועל המשפט אשר יאמרו לך תעשה, כי הנה לא תלה זה על פי התורה לפי שלא היה ענינו פירוש, ולא אמר יגידו לך לפי שלא היה מקובל, אבל היה ענינו לבד גזרה מאתם כפי הזמן והמקום ולעשות סייג לתורה, ולזה יחסו לעצמם באמרו ועל המשפט אשר יאמרו לך תעשה, ולפי שבמין הראשון מהמקובל לא היה ראוי שיהיה פוצה פה ומצפצף וגם לא במין השני, אבל במין הג' כבר יפול הספק להיות כנגד השרשים הכוללים התוריים הג' מהסייגים והתקנות לחייבו לאו ושמירה רבה לא תסור מן הדבר וגומר, ואולי אמר לא תסור מן הדבר על כל ג' ההוראו' הנזכרים שבכלם לא יסור מן הדבר אשר יגידו לך ימין ושמאל, הנה התבאר שאין יתור כלל בכתובים, והותר עם זה הספק הה':
וביאר עונש השופט אשר יבא לשאול ולא יקיים דברי ב"ד הגדול וישנה בהם דבר באמרו והאיש אשר יעשה בזדון לבלתי שמוע אל הכהן העומד לשרת שם. שהוא כל אחד מהסנהדרין שהוא כהן או לוי ועומד שם בכונה רצויה לשרת את ה' בדבר המשפט, או אל השופט שהוא ראש הסנהדרין אע"פ שלא יהיה כהן ולוי, הנה ימות האיש ההיא לא בעבור חמר הספק כי אולי יהיה מדיני ממונות ואין בהם חטא משפט מות, כי אם בעבור שלא שמע לב"ד הגדול ולא האמין ששכינה שרויה ביניהם והלך לעשות בהפך מה שאמרו לו שהוא כחולק על השכינה ולכן ראוי שיומת, וכבר אחז"ל (סנהדרין פ"ח) שהיו ממתינים אותו עד הרגל וממיתים אותו ברגל כדי שכל ישראל ישמעו וייראו ולא יזידון עוד, ואחרי שפירשתי הפרשה בח' ההודעו' האלה ראוי שאבא אל התר הספקות אשר העירותי בם:
ואומר שהנה בהתר הספק הששי ראיתי לרש"י ז"ל דרך נכון שכתב אפילו יאמרו לך על ימין שהוא שמאל ועל שמאל שהוא ימין כל שכן כשיאמרו לך על ימין שהוא ימין ועל שמאל שהוא שמאל, רצה בזה שמה שאמרו ז"ל בספרי אפילו יאמרו על ימין שהוא שמאל וכו', שהוא כפי מחשבת השואל ודעתו, לא כפי האמת בעצמו, כי ימין הסנהדרין הוא תמיד ימין, והשמאל הוא תמיד שמאל, וכבר יורה על טוב פירושו אמרם בספרי אפילו מראין בעיניך על ימין שהוא שמאל ועל שמאל שהוא ימין שמע אליהם, ואליו הסכים הרמב"ן, אבל הרב רבינו נסים קבל הכתוב כמו שהוא ימין ושמאל ודבריה' ז"ל על פי פשוטם אפילו יאמרו לך על ימין שהוא שמאל ועל שמאל שהוא ימין וגזר אמר שהדברי' כפשוטן ושלא דברה תורה והחכמים ז"ל כפי מחשבת השואל, כי אם כפי אמתת הדין שיאמרו הסנהדרין בענין הדין על זולת אמתתו שהוא ימין, בהיותו כפי האמת שמאל, ועל השמאל כפי האמת יאמרו שהוא ימין, אבל אמר שהתורה נהגה במצות כמו שנהג הטבע בדברים הטבעיים ששם במורכב כחות להתמדת מציאותו וטובתו, והם על הרוב יתקנו המורכב ויתמידוהו עם היות שלפעמי' על צד הזרות כבר ימשך מהכחות ההם הפסד המורכב כענין בכח המושך ששם אותו הטבע להמשיך המזון הנאות לאותו נמצא עד שאם יתבטל הכח המושך ההוא ימות. עכ"ז לפעמים הכח המושך ההוא ימשוך הדבר הבלתי נאות ויתילדו ממנו חלאים ברב הזמן והטבע לא ישגיח לזה, לפי שכונתו תמיד על התקון הכללי, ולא ישגיח על ההפסד המגיע על צד הזרות, ועל המעט כן היתה המצוה בסנהדרין שהתורה השגיחה על התקון לתקן ההפסד שהיה אפשר שיגיע בחלוף הדעות והמחלוקות ושתעשה התורה תורות רבות, ולתקן זה נתן ומסר הכרעת הדור לחכמי הדור, לפי שעל הרוב ימשך מזה תקון כשיהיה משפטם צודק כי שגיאות החכמים הגדולים מועטות וכל שכן היושבים לפני ה' בסנהדרין ועם היות שעל המעט יאמרו על ימין שהוא שמאל, לא חששה התורה להפסד ההוא המועט וראה לסבול אותו מצד התקון הכללי אשר בזה, עוד ראה הרב לומר תשובה אחרת בדבר, והיא שזה שימשך במה שיכריחו החכמים הפסד בנפש כלל גם שיאכל דבר טמא ואסור בחשבם שהוא מותר, לפי שבתקון שימשך לנפש מההכנע למצות החכמים מורי התורה, יסור הרע המעותד להתילד בנפש מהדבר האסור, כמו שיקרה לאדם שיאכל דבר מזיק על דעת שהוא מועיל, ולכן מחשבתו תפעל במאכל ההוא ויסור ממנו היזקו, אם לא שיהיה מופלג ההזק זהו דעתו ולא נחה בו דעתי, לפי שעל הרוב ועל המעט אין ראוי שנאמין שימשך דבר רע מהמצות האלהיות, ולא יצוה הש"י שיאמינו משאת שוא לא על המעט ולא על הרוב, חלילה לרז"ל לכוין לדבר הזה, ולא תסמוך התורה על פועל הדמיון בשומר המצות שיחשוב לטהור הטמא, ולמותר האסור, ולמועיל המזיק, כי הנה תורת ה' צדק צדק תרדוף וה' אלהים אמת ותורתו אמת, אבל הנראה בו אצלי באמתת הענין הוא שמשפטי התורות הם כוללים ואי אפשר שימצאו בהם כל הדברים המקריים הפרטיים שיקרו בכל יום, ומבואר הוא כי עם היות המשפטי' הכוללי' ההם צדיקים וישרים בעצמם, כבר יקרה שיבא הדבר באופן שהמשפט הכולל לא יישירהו ולא יצדק עליו, דרך משל כלל גדול אמרו בדיני ממונות המוציא מחבירו עליו הראיה, או חזקה אין אדם פורע תוך זמנו, וכבר יקרה שהתובע תובע דין אמת ואין לו ראיה או שפרע תוך זמן המיועד לו ואין רואה וכיוצא באלה הענינים, ואז לא ימלט אם שישפוט השופט כפי המשפט הפרטי, ויעול ויחמוס כפי המשפט הכולל, או שישפוט צדק כפי המשפט הכולל, ויעול כפי האמת הפרטי, וככה הענין באותה ששנינו בפרק היו בודקין במסכת סנהדרין שהיו שואלין את העדים בענין הרוצח מכירים אתם אותו התריתם בו, קבל ההתראה וכו', המיתו תוך כדי דבור, לפי שכל זה הוא צריך כפי הצדק הכולל והמשפט המוגבל שלא יומת אדם אם לא שידע שיהיה חייב מיתה במה שיעשה, והדיינים כפי המשפט הצודק לא ימותו את הרוצח, אם לא שהרג בעדים והתראה ותוך כדי דבור ובכל אותם התנאים שזכרו, אבל אם ימשך הדבר כן תמיד יהיו הרוצחים רבים ויפסד הישוב המדיני, וכמו שא"ר ז"ל על זה בפרק אלו מציאות (דף ל"ט) לא חרבה ירושלם אלא מפני שדנו בה דין תורה, רוצה לומר כפי האמת הכולל ולא היו מישרים אותו כפי השעה, אבל היו אומרים יקוב הדין את ההר, ויצטרך מפני זה בעם פעמים לדון הדבר כנגד המשפט הכולל הצודק כפי הזמן והמקום לא לעבור על ד"ת, כי אם מפני צורך השעה, ומפני שזה הכח והיכולת רוצה לומר להכות ולהעניש אשר לא כדת ולעבור על דברי תורה ומשפטיה אין ראוי שימסר לכל אדם, כי אם לשרידים אשר ה' קורא, לכן צוה ית' שהשופטים אשר בכל עיר ועיר ישפטו משפט צדק תמיד ולא יהיה בידם לעבור בדבר על משפטי התורה הכוללים אבל כשיפלא מהם הדבר לענין המשפט שזה יהיה על הרוב כשיתברר אליהם שאינם מסכימים השרשים הכוללי' התורניים עם מה ששכלם נותן שראוי לעשות בענין ההוא שלפניה' כפי צורך השעה והמקום, ויספקו אם ידינוהו כפי המשפטי' המוגבלים הכוללים ויהיה בלתי ישר ולא נאות כפי השעה ושאר הדברים הפרטיים שהיו בדבר. או שידינוהו כפי טבע האמת והענין הפרטי, ולא יספיק יכלתם לזה שאז יעלו לבית הבחירה וישאלו את פי הסנהדרין. כי הש"י נתן בידם רשות ויכלת לישר את הנמוס התוריי ולתקנו כפי מה שיראה בעיניהם בענין החלקי ההוא, ועל זה הענין הזהיר שלא יסור מן הדבר אשר יגידו לך ימין ושמאל. רוצה לומר כי אף על פי שיצאו משורת הדין הכולל ויקחו הדבר לשמאלו. או בהיות המשפט הצודק לשמאל יגזרו הדבר לימינו לא יסור מדבריה'. כי מה שיגזרו הם בזה עם היותו כפי השרשים הכוללים על ימין שמאל ועל שמאל ימין. הנה כפי האמת הפרטי וטבע ענין החלקי לא יאמרו אלא על ימין ימין ועל שמאל שמאל, כי הוא מה שראוי שיעשה לא דבר אחר. ובזה האופן כללה החכמה האלדית בתורתו כל חלקי האנשים וכל פרטי מעשיהם בכח הזה שמסר אל הסנהדרין, הנה התבאר שלא יאמרו על ימין שהוא שמאל. ועל שמאל שהוא ימין במה שיגידו הסנהדרין מה שימשכו ויקבלו בקבלתם. ולא גם כן על מה שיפרשו על פי התורה כי בזה וכיוצא בו חלילה וחלילה להם מרשע שיאמרו על ימין שהוא שמאל ועל שמאל שהוא ימין לא כפי האמת גם לא כפי מחשבת השואל. אבל אמרו זה על מה שיגזרו הם כפי צורך השעה כי הנה זהו בערך השרשים התוריים במשפטים הכוללים לזה יקרא ימין לשמאל ושמאל לימין. ולכן הנה בא הכתוב הזה באזהרה השלישית כמו שפירשתי, והותר בזה הספק הו':
ואמנם לספק הז', והוא מדוע לא נמסרה הכרעת הדינים והכרעת כל המצות אל הנביאים. ולא למשפט האורים והתומים. ולא לבת קול המגיע אל בתי המדרשות. כי אם לחכמים ולמה בדברים המסופקים שהשכל האנושי לא יקוף בם לא נקבל ביאורם על פי נביא. שהוא הספק הח', כתב הרב ר"ן שהיה זה לפי שהנביאים לא ינבאו בכל עת והיו צריכים להכין עצמם לנבואה. ומה יעשו בהיות דבר ה' יקר מהם. כי לא יוכלו אז לבאר את הספקות ולהכריע המחלוקת מהדינים והמצות, וגם לפי שהיה גלוי לפניו יתברך שהנבואה לא תהיה שופעת תמיד אבל יגיע עת כפי עונותינו לחתום חזון ונביא. ואם היתה הכרעת הדינים או ביאורם מסור לנביאים הנה בהסתלק הנבואה יסור הביאור וההכרעה בטלה. ולכן גזרה חכמתו למסרו לחכמי' אשר לא סרו ולא יסורו כמו שהבטיח הנביא (פ' וילך) כי לא תשכח מפי זרעו. גם כי בחינת הנביא היה מחוייב שתהיה על פי חכם ותהיה ההכרעה בדבר ההוא מכונה אליו בהכרח. זהו דעתו. ודבריו באמת קיימים ונאמנים אין בהם נפתל ועקש. ועם כל זה ראיתי אני עוד בדבר הזה טעמים עצמיים כפי טבע הענין:
הראשון שהתורה לא נתנה לנביאים בלבד כי אם לכל בני ישראל. ומשה רבינו ביאר אותה אליהם וכמו שאמר פ' (דברים) הואיל משה באר את התורה. ואמר וזאת התורה אשר שם משה לפני בני ישראל. וכיון שנתנה לאנשים ההם מחוייב הוא שנאמין שהיתה הבנתה אפשרית אליהם כפי שכלם. והיה דעתם יכול על הקפת האמת בדרכי התורה ומצותיה שאם לא היה כן היתה נתינת התורה אליהם לבטלה מאחר שלא היה יכול השכל האנושי להקיף בהבנת כונתה ועניניה. ולזה אמר רבי יהושע בב"מ פרק הזהב (ד' י"ט) לא בשמים היא. ופירש רבי ירמי' מאי לא בשמים היא שכבר נתנה לנו תורה על הר סיני. וכתוב בה אחרי רבים להטות. רוצה לומר שנתנה אל בעלי שכל. וצוה השם יתעלה שימשכו אחרי רוב הדעות והשכלתם. והיה אם כן הדבר מסור אל השכלת החכמים. ומפני זה לא היה ראוי שימסר הכרעת הדעות וביאר טעמי התורה והמצות ותעלומותיהם לנביאים לפי שיביא זה לחשוב שלא היה השכל האנושי יכול על השגתם והבנתם אם לא יצטרף אליו רוח נבואיי על ידי הנביאים. אבל מסרה לחכמים שהם כפי קבלתם ודעתם וסדר הנהגתם יכריעו כל מחלוקת ויבארו מה יעשה ישראל:
והטעם השני הוא. שאם היה הכרעת הדעות מסור לנביאים הנה יחשבו בני אדם שלא ביאר משה רבינו את התורה כפי הראוי אליה. ושבאו נביאים אחרים שביארוה יותר ממנו. ויראה מזה שהיתה נבואתם יותר זכה ומפורשת מנבואתו עליו השלום והוא שקר בטל גם יחשבו ההמון שלא יהיו הנביאים ההם מבארים דברי התורה אבל יהיו מתחדשים תורה ומצות ובהיותם סותרים דברי החכמים יחשבו שיהיו סותרים דברי התורה ואם היו עושים תקנות וסייגים היו בעיני העם מצות מחודשות נעקרות משרשיהן ומחודשות אחרות תחתיהן. ולא היתה אם כן התורה האלדית נצחיית לעד ולא היתה מורשה לנו ולבנינו עד עולם. ולא היה אסור התוספת והגרעון במצותיו. ובהיות כי משה רבינו עליו השלום נתעלה על כל בני אדם וגברה מעלתו על כל הנביאים כשנתנה התורה על ידו. והוצרך מפני זה להנבאות פנים אל פנים כדי שידע אמתת הכונה האלדית. עד שמפני זה לא קם נביא עוד בישראל כמשה. הנה אם היה ביד נביא אחד מהבאים אחריו לבאר מצוה מן המצות ולעשות סייג ותקנה כפי צורך השעה כמו שהיו עושים הסנהדרין. היה עולה בלב בני אדם שגם על ידי הנביאים ההם נתנה תורה אם בכללה. אם בחלקיה. ויאמרו הרק אך במשה דבר ה' התורה והמצות הלא גם בשאר הנביאים דבר. הנה מפני כבוד משה רבינו עליו השלום וכבוד תורתו הנצחיית. גזרה חכמתו יתברך ששום נביא לא ידבר בענין המצות לא בדרך פירוש ולא בדרך סייג ותקנה כפי השעה. ומסר כל זה לחכמים שלא היה בהם החשש ההוא. ולכן לא רצה הש"י שיהושע יביא לישראל המצות שנשתכחו בימי אבלו של משה שלא יחשבו שהיה שוה גם כן במעלת הנבואה ונתינת התורה והמצות למשה רבינו עליו השלום אבל היה ענין הנביאי' לבד להזהיר על שמירת תורה משה. כמו שאמר מלאכי (סימן ג') זכרו תורת משה עבדי:
והטעם השלישי הוא כי אם היה כח לנביא לסתור דברי החכמים או לבאר הדברים הנעלמים מהם היה זה הקל ובזיון גדול לבית דין כאשר יתבאר שהם טועים בדבר הלכה. ושהנביא הישר לפניהם דרך ה' או גלה עיניהם לראות ובזה לא יאמנו דברי החכמים וגזרות בית דין. לא לבד באותו דבר שהנביא יסתור אותו או יבארו. אבל גם בכל שאר הדברים. ולפי שכבוד בית דין ויראתו הוא עמוד התורה ושרשיה להדרכת העם במצות ולשישמעו את דבריהם רצה הקב"ה שימסר אליהם ביאור המצות והכרעות הדעות ולא יהיה מקום לנביא בזה כדי שלא יפול בהם חשד כלל וכמו שעשה בענין העדים הזוממים שאם הרגו אין נהרגים מפני כבוד בית דין וכמו שיתבאר:
והטעם הד' הוא. כי אם היו הנביאים מבארים ספקות התורה ומצותיה היו החכמים מתרשלי' בעיון התור' ולמודה והבנתה. ולא היו שוקדי' על דלתותיה יום יום. ולא עמלים עצמם להשיג תעלומותיה בסמכם על ביאור הנביאי' והכרעתם וגם מה שיבינו אחרי החקירה והעיון בדברי האלדים יספקו בו ולא יבטחו בעצמם עד בוא דבר הנביא. אמנם כאשר לא יהיה לנביאים מבוא בביאור התורה והמצות יתעצמו החכמים ויפליגו בעיונם ויבטחו בדעתם וקבלתם כיון שאין להם על מה שיסמכו כי אם שכלם ודעתם הטוב:
והטעם הה' הוא. כי החכמי' מורי התורה היה בהם רוח נביאיי חל עם יושר שכלם וחכמתם. וכמו שהוכיחו זה בפ"ק ממסכ' בתרא אמרו שם אמר אמימר חכם עדיף מנביא שנאמר ונביא לבב חכמה מי נתלה במי הוי אומר קטן נתלה בגדול וכו'. שרצו בזה שהחכם ישער הדברים בשכלו ובחכמתו ויסייעהו בדבר העזר האלדי ורוחו. והנביא אין לו כי אם אשר יראה יגיד ולכן יהיה חכם עדיף ומשובח יותר מהנביא ורצה לומר באמרו החכם שהוא עדיף מהנביא בחכם האלדי התורני ההוא. והוכיחו בגמרא פרק קמא דבבא בתרא שהיה רוח נבואיי נמצא בחכמים ממה שאמרו גברא רבא אמר מילתא ומתאמרה הלכה למשה מסיני כותיה. ואיך יפול השכל האנושי בדבר הנבואיי שנאמר למשה רבינו בסיני אם לא בהיות רוח נבואיי מצטרף אל הכח השכלי ההוא. ולכן להיות החכמים רוח ה' דבר בם היתה הכרעת הדעות וביאר ספקות התורה נמשכת אליהם ולא היה מבוא לנביא בהם לפי שאיך יהיה הנביא ברוח אלדים שבו חולק על החכמים שגם בהם דבר. כי שניהם רוצה לומר הנביא והחכם משתתפים בכח הנבואי אשר בהם עם היות שיתחלפו בפחות ויתר. ואם כן איך ימצא ביניהם סתירה כיון שכלם נתנו מרועה אחד. ובהיות ההכרעה נמסרת לחכמים לקלות מציאותם והתמדתם בכל דור ודור לא היה ראוי שהנביא יסתור דבריהם. הנה נתתי בדבר הזה ה' טעמים יקרים ואמתיים בעצמם. יראה מהם שביאור התורה והכרעת הדעות וסדור הסייגים והתקנות המתמידות לא היה ראוי שימצאן כי אם בחכמים מורי התורה. אמנם הנביאים אין להם מבא בזה מאשר הם נביאים כי אם מאשר הם חכמים. ואמנם אליהו בהר הכרמל וכן נביאים אחרים היו מצויים להוראת שעה לבטל את המצוה מפני הצורך כפי ענין נביאותם לא בתמידות. ולא בענין ביאור המצות כי אם לפי שעה ולעבודת השם יתברך. וכמו שיתבאר אחר זה. והותרו בזה הספקו' כלם עם ביאור הדרוש בשלמות:אור החיים
• לפירוש "אור החיים" על כל הפרק •
הוצרך לומר "למשפט", להעיר שלא נאמרו דינים אלו אלא במורה שהוא ראוי להורות משפט, וכן אמרו במשנה (משנה סנהדרין ו, ב) תלמיד שאינו ראוי להוראה פטור, אלא שראיתי בברייתא (שם פ"ז א) שדרשו פיטור תלמיד שאינו ראוי להוראה מאומרו כי יפלא במופלא שבב"ד, וכתבו רש"י ותוס' בהנחנקין שפירושו מופלא מומחה ולמעוטי תלמיד, והרמב"ם פירש בי"ד (רמב"ם הלכות ממרים, ג) שהכוונה הוא מי שלא יפלא ממנו אלא דבר מופלא, ומעתה לפי זה אומרו למשפט לומר שאין הדין האמור בזקן זה אלא בהוראה למעשה, וכמו שאמרו במשנה שם וז"ל אינו חייב עד שיורה לעשות שנאמר והאיש אשר יעשה בזדון ע"כ, והנה מפסוק זה אין הוכחה אלא על מעשהו על פי הוראתו ולא אם הורה לאחרים לעשות, ולמדין לה מאומרו למשפט שאם הורה לאחרים חייב:
או ירצה על זה הדרך "כי יפלא וגו'" למשפט הגם שהיה הלכה למעשה והורה לעשות הפך כוונת החולקים ונמצא הדין לא כן הוא אף על פי שהורה בדבר שחייב על זדונו כרת וכו' "לא יומת" פירוש הגם שהורה לעשות הפך הרבים החולקים עליו לא יומת עד שיורה לעשות הפך אשר יגידו עליו בית דין הגדול שבלשכת הגזית, וכן מוכיחים הדברים בסנהדרין:מדרש ספרי
• לפירוש "מדרש ספרי" על כל הפרק •
כי יפלא . (מלמד ש) במופלא [שבב"ד] הכתוב מדבר.
ממך . זו עצה.
דבר . זו הלכה.
למשפט . זה הדין.
בין דם לדם . בין דם נידה לדם זיבה לדם יולדת.
בין דין לדין . בין דיני ממונות לדיני נפשות לדיני מכות.
בין נגע לנגע . בין נגעי אדם לנגעי בתים לנגעי בגדים.
דברי . אלו ערכין וחרמים והקדשות.
ריבות . זו השקאת סוטה ועריפת העגלה וטהרת מצורע.
בשעריך . זה לקט שכחה ופאה.
(וקמת, מיד).
יט.
וקמת . (בבית) [מבית] דין.
[ ועלית למקום ]. מכאן אמרו (סנהדרין סה) שלשה בתי דינים היו שם,
- אחד על פתח הר הבית
- ואחד על פתח העזרה
- ואחד על לשכת הגזית.
באים לזו שעל פתח הר הבית. (אם שמעו) אמרו להם, ["כך דרשתי וכך דרשו חברי",] "כך למדתי וכך למדו חברי". אם שמעו אומרים להם, ואם לאו באים לזה שעל פתח העזרה. ואומר "כך דרשתי וכך דרשו חברי", "כך למדתי וכך למדו חברי". אם שמעו אמרו להם, ואם לאו אלו ואלו באים לבית דין שבלשכת הגזית, שמשם תורה יוצאת לכל ישראל, שנאמר אל המקום אשר יבחר ה' א-להיך בו .
וקמת ועלית . (סנהדרין סה וש"נ) מלמד שארץ ישראל גבוה מכל הארצות, ובית המקדש גבוה מכל ארץ ישראל.
מלבי"ם - התורה והמצוה
יח.
כי יפלא ממך דבר . אחר שהזהיר למנות שופטים בכל עיר ועיר, והם יהיו ג"כ המורים את העם את כל דברי התורה, וצוה שיהיה סנהדרין גדולה ממונה על כולם כנ"ל; למד אותנו באם יקימו חלוקי דעות במשפטי התורה, או שיסתפקו באחת מהלכותיה איך יתנהגו.
וכבר בארתי (ויקרא) ההבדל בין "הפלאה" ובין "העלמה". שה"הפלאה" מציין עת ידרוש ויחקור על הדבר, והוא רחוק מהשגתו; ויפול רק על המורה, שהוא ראוי לו לחקור ולדרשו את הדבר. לא המון עם שאין להם ענינים עם ההוראה, עליהם יפול לשון "העלמה", לא לשון "הפלאה"
וע"כ במ"ש כי יפלא ממך דבר מדבר במופלא שבב"ד, פי’ באחד מן המורים ושופטים, (כמו שפרש"י בסנהדרין פט) לא מן המון העם.
והנה דברי התורה יחלקו לג' ענינים:
- א) דברים התלוים בבינה אנושית ובסברא, כמו עבור שנים וקביעת חדשים, שהם תלוים בידיעת תהלוכות הכוכבים וחכמת התכונה. וזה נקרא בשם "עצה ובינה", כמ"ש ומבני יששכר יודעי בינה לעתים . (דה"א יב) וכן נקרא זה בשם "עצה", שהיועץ המחשב על שני דרכים, לבחור את המוכשר אל התכלית. וכמ"ש "מרבה עצה מרבה תבונה". וכמ"ש בספרי נשא קנח "נשיא יששכר, לפי שזכה בעצה, זכה שניתן בינה בחלקו".
- ב) ענינים שקבלו בהלכה למשה בסיני, ואין להם שום רמז במקרא, כמו שחשבם הרמב"ם בהקדמת המשניות.
- ג) דיני התורה היוצאים מן המקרא, ע"פ המדות שהתורה נדרשת בהם; וע"פ כללי הלשון אשר קבלנו, ג"כ מראש צורים יסודותם בהררי קדש.
וג' חלוקות אלה שתפול בהם הפלאה, סמכו עמ"ש כי יפלא ממך דבר למשפט . שמ"ש " כי יפלא ממך " הוא אם נפלא מבינתו, בדברים היוצאים מעצת התבונה.
ובמה שהוסיף כי יפלא " דבר " - כולל אם לא ידעו איזה הלכה למשה מסיני, שזה לא נכתב בתורה, רק נמסר בדבור על פה. כמ"ש בשבת קלה " דבר ה' - זו הלכה".
ובמה שהוסיף " למשפט ”, היינו דברים הנלמדים ממשפטי הלשון, וממשפטי המדות שהתורה נדרשת בהם.
ועתה באר באיזה ענינים תהיה ההעלמה - שהוא בין דם, ובין דין ובין נגע. היינו ספק שיפול בעניני דם, שהוא ספק בדיני איסור והיתר. וספק שיפול בעניני דינים שבין אדם לחברו. וספק שיפול בנגעים, לענין טומאה וטהרה.
ומ"ש " לדם " " לדין " " לנגע ", פי' חז"ל שהלמ”ד הוא למ"ד החלוקה. כמו למינו , לגברים , למשפחותיהם , שר"ל כל מין ומין. וכן ר"ל כל דם ודם, שיפול ספק בדם נדה או בדם זיבה או בדם לידה. וכן ר"ל כל מין דין, כי יש כמה מיני דינים משונים בהלכותהים. וכן כמה מיני נגעים, ויש עוד דברים ששייכים להוראת ב"ד, ויצויר שיפלו בהם ספקות.
ומציין זה במ"ש " דברי ריבות ”, שיש הבדל בין ריב ובין דין, ושה"דין" מציין שנדונים לפני הב"ד, וה"ריב" מציין שיריבו זא"ז על דבר. ולשון " דברי ריבות " מציין:
- א) דברים שיפלו עליהם ריבות. והם ערכין וחרמים והקדשות, שהם עניני ממון, שדרך בני אדם לריב בשבילם.
- ב) דברים הנסבבים ע"י ריבות. וזו השקאת סוטה ועריפת עגלה וטהרת מצורע, שגם זה בא ע"י ריב ולשון הרע.
ועוד יצויר ספקות - בעניני צדקה ומתנות עניים לקט שכחה ופאה, שזה מציין במלת " בשעריך ", שלשון זה בא במתנת עניים, שכל עיר ועיר חייבים לפרנס עניים שבהם.
וברייתא זו מובאת בסנהדרין שם.
יט.
וקמת ועלית אל המקום . מלת " וקמת " (המיותר) מורה כפי פשוטו על הקימה ממושבו, כי מדבר אל השופטים שדרכם לישב במושב ב"ד, שהדיינים צריכים להיות יושבים. אמר, שאם תסתפק בדין זה, אין לך לישב ולדון דין זה, רק לקום - ועלית אל המקום .
ומ"ש "מכאן אמרו", הוא מכפל הלשון (=דרשו, מפני שהכתוב כפל את לשונו) . שמ"ש ועלית אל המקום , ר"ל ושם תפגע הב"ד היושב בהר הבית. ומשם ובאת אל הכהנים הלוים שהוא הב"ד היושב על פתח העזרה. ומשם ובאת אל השופט הכללי, שהוא סנהדרין גדולה שבלשכת הגזית.
ומ"ש " ועלית ", כי המקום ההוא גבוה מכל העולם.
בעל הטורים
• לפירוש "בעל הטורים" על כל הפרק •
- פרשנות מודרנית:
בהמשך דף זה מופיעים ביאורים ופרשנויות של עורכי ויקיטקסט, שאינם בהכרח מייצגים את הפרשנות המסורתית.
ביאורים מסורתיים לטקסט ניתן למצוא בקטגוריה:דברים יז ח.
ממי צריך לבקש הדרכה
(דברים יז ח): "כִּי יִפָּלֵא מִמְּךָ דָבָר לַמִּשְׁפָּט בֵּין דָּם לְדָם בֵּין דִּין לְדִין וּבֵין נֶגַע לָנֶגַע דִּבְרֵי רִיבֹת בִּשְׁעָרֶיךָ, וְקַמְתָּ וְעָלִיתָ אֶל הַמָּקוֹם אֲשֶׁר יִבְחַר ה' אֱלֹהֶיךָ בּוֹ". (דברים יז ט): "וּבָאתָ אֶל הַכֹּהֲנִים הַלְוִיִּם וְאֶל הַשֹּׁפֵט אֲשֶׁר יִהְיֶה בַּיָּמִים הָהֵם וְדָרַשְׁתָּ וְהִגִּידוּ לְךָ אֵת דְּבַר הַמִּשְׁפָּט".
התורה נותנת סמכות רבה לאנשים מסויימים , ולכן ראוי לברר, למי בדיוק נתונה סמכות זו? ומה קורה אם יש כמה גופים שטוענים שיש להם סמכות - למי בדיוק צריך לשמוע? בימינו ישנה גישה של "עשה לך רב" - כל אחד בוחר רב ושומע בקולו. אך המטרה של התורה בפרשה זו היא הפוכה - המטרה היא ליצור סמכות פסיקה אחידה שתהיה משותפת לכולם! לכן, חשוב במיוחד לברר למי התורה נותנת את הסמכות הזאת.
הדברים הבאים מסתמכים על דיון שהיה בפורום נח"ת הישן, בין הלל גרשוני, יצחק צויג ואראל סגל (פורסם לראשונה ב 24.08.2003) .
אראל: נראה, שיש בפרשה שני סימנים שמאפשרים לזהות את הגוף שלו ניתנת הסמכות:
- האנשים: הגוף חייב לכלול כהנים (אנשים מזרע אהרן שמשרתים בבית המקדש), וגם שופטים (אנשים משבטי ישראל שנבחרו לתפקיד זה ע"י הציבור - כמו שנאמר בתחילת הפרשה "שופטים ושוטרים תתן לך..."). מי שיש לו שאלה, צריך לבוא "אל הכהנים הלויים ו אל השופט", כלומר, גם אל הכהנים וגם אל השופט; בהמשך נאמר, שיש להוציא להורג את מי שאינו שומע "אל הכהן העמד לשרת שם את ה' אלהיך או אל השפט" - כלומר, את מי שאינו שומע בקול אחד מהכהנים או בקול השופט; כלומר, חייבים לציית גם לכהנים וגם לשופט באותה מידה. מכאן מסתבר שמדובר בגוף אחד, שאמור להיות מורכב מכהנים ומשופטים (ראו מדוע צריך גם כהנים וגם שופטים ).
- המיקום: הגוף חייב לשבת במקום אשר יבחר ה' (בית המקדש). חז"ל ( ספרי , סנהדרין סה) פירטו ואמרו: "שלשה בתי דינים היו שם: אחד על פתח הר הבית, ואחד על פתח העזרה, ואחד על לשכת הגזית.... שמשם תורה יוצאת לכל ישראל, שנאמר אל המקום אשר יבחר ה' א-להיך בו". במקום זה ישנה השגחה מיוחדת של ה' על משרתיו, והוא שומר עליהם מפני טעויות, כפי שכתב רמב"ן בפירושו לפסוק יא: "כי רוח ה' על משרתי מקדשו , ולא יעזוב את חסידיו, לעולם נשמרו מן הטעות ומן המכשול".
רק גוף שעומד בשני התנאים האלה רשאי לטעון שיש לו סמכות פסיקה עליונה בעם ישראל. כנראה, הסיכוי שיהיו שני גופים כאלה הוא קטן מאד, וכך נשמרת האחדות.
- הלל גרשוני : פירושך נוגד את פירוש חז"ל לפסוקים, כשהם רואים בתנאים האלה תנאים שאינם מהווים את מהות בית הדין הגדול, אלא רק 'מצוה' לכתחילה (במקרה של כהנים), ועיכוב לדינים מסויימים, כמו הוצאה להורג (במקרה של בית המקדש).
- שים לב להקשר הפרשה: היא באה לאחר פרשת 'ראה', בה הוסד היסוד של 'המקום אשר יבחר ה. בנושא הקרבת הקרבנות, ברור ש'המקום' אינו מהווה מהות של ההקרבה לשמים - שהרי היו תקופות ארוכות שבהן היתה הקרבה שלא במקום אחד ('איש כל הישר בעיניו'). כמו שהסנהדרין של משה היתה שלא בבית המקדש, וכך גם דבורה שפטה את ישראל תחת תומר דבורה. וכן (לאחר חורבן בית המקדש) שפטה הסנהדרין ביבנה את ישראל. כך שכמו שהיו תקופות של היתר ואיסור לבמות, כך קיים דבר כזה (בהבדלים רבים) לגבי בית דין הגדול. להזכיר, שנושא בית הדין קיים גם בספר שמות (יתרו) וגם בספר במדבר (שבעים הזקנים) - כך שפרשה זו אינה המקור הבלעדי למובן בית הדין הגדול, ובעצם היא נסמכת (כמו רוב ספר דברים) על הנאמר בחומשים הקודמים.
- אראל: " שים לב להקשר הפרשה: היא באה לאחר פרשת 'ראה', בה הוסד היסוד של 'המקום אשר יבחר ה. בנושא הקרבת הקרבנות, ברור ש'המקום' אינו מהווה מהות של ההקרבה לשמים - שהרי היו תקופות ארוכות שבהן היתה הקרבה שלא במקום אחד ('איש כל הישר בעיניו'). ": לא היו תקופות ארוכות - היתה תקופה קצרה של כמה עשרות שנים, מחורבן שילה ועד כיבוש ירושלים, שבהן הותר להקריב בכל מקום. ברוב התקופות זה נאסר, וגם בגלות הארוכה מחורבן בית המקדש ועד ימינו - לא הותר להקריב בכל מקום. יש הרבה מאד מצוות (אולי אפילו רוב התרי"ג) שאנחנו לא מקיימים, רק בגלל ש"המקום אשר יבחר ה'" אינו בשליטתנו. כלומר, המקום הוא בהחלט גורם מהותי ביותר ולא רק "לכתחילה".
- " כמו שהסנהדרין של משה היתה שלא בבית המקדש ": הסנהדרין של משה היתה באוהל מועד, שהוא היה באותו זמן "המקום אשר יבחר ה' לשכן שמו שם" (שם היה ארון ה').
- " וכך גם דבורה שפטה את ישראל תחת תומר דבורה ": זו באמת שאלה מעניינת - האם אפשר ללמוד ממקרה זה, שנשים יכולות לשפוט בסנהדרין כמו גברים? או שזה מקרה מיוחד שיש לו הסבר מיוחד?
- " וכן (לאחר חורבן בית המקדש) שפטה הסנהדרין ביבנה את ישראל ": זה לא אומר שהיתה חובה על כל ישראל לבוא אליהם ולשמוע בקולם. ר' יוחנן בן זכאי עשה כמיטב יכולתו כדי להציל את התורה, אבל זה לא אומר שכל יהודי שחי אז היה חייב לקבל את פסיקתו.
- " להזכיר, שנושא בית הדין קיים גם בספר שמות (יתרו) וגם בספר במדבר (שבעים הזקנים) - כך שפרשה זו אינה המקור הבלעדי למובן בית הדין הגדול, ובעצם היא נסמכת (כמו רוב ספר דברים) על הנאמר בחומשים הקודמים ": את זה לא הבנתי - האם תוכל לפרט מה בדיוק לומדים מההקבלות בין הקטעים?
- הלל: יש להבדיל בין ישיבה במקום אחד לישיבה במקום הנבחר. ספר דברים מדבר במפורש על ישיבה במקום אשר יבחר ה' - וזה במפורש הר המוריה, שנבחר כארבע מאות שנה לאחר הכניסה לארץ.
- אראל: אם כדבריך, לא היה ראוי להקריב בשילה, בזמן שנחשב כ"זמן איסור במות"! (ראו דיון בנושא המקום אשר יבחר ה לאורך הדורות ).
- כמו כן, הדגשתי במפורש שיש שינויים רבים בין דיני הקרבת קרבנות לדיני המשפט, ואלה מתבטאים גם בפסוקים עצמם וגם במסורת חז"ל בנושא.
- שלישית, שלא כדבריך, חז"ל בספרי אומרים במפורש על הפסוקים בדברים ' לרבות בית דין שביבנה ' - כלומר, התפיסה שלהם עצמם היא שאכן תוקפו הוא כשל בית הדין הגדול (אם כי באמת באותו מקום הם אומרים ' מלמד שהמקום גורם ', אך המעיין ייווכח שכוונתם היא למעט דינים מסויימים - כמו דיני נפשות, ולא את כל הדינים).
- כוונתי בנוגע לזה שספר דברים אינו הראשון שמספר לנו על בית דין הגדול, היא שהוא אינו המקור היחיד ממנו אנו יכולים ללמוד על מהותו של אותו בית דין, ועל 'דרישות המינימום' שאנו צריכים בשבילו. בפרשות בשמות ובמדבר, למשל, לא נאמר דבר על 'מקום' או על 'כהנים לויים' דווקא. ייתכן שזה עוד סמך למסורת חז"ל על כך שבית דין יכול לתפקד (חלקית) גם שלא בבית המקדש.
- ונקנח בדברי הרמב"ם, הלכות שמיטה י, ו: " שהקבלה והמעשה עמודים גדולים בהוראה, ובהם ראוי להיתלות ".
- אראל: עדיין לא הבנתי מה הראיה משם - הרי, שם מדובר בפירוש על סמכויות נמוכות יותר ולא על הסמכות העליונה: בספר שמות מדובר על שופטים שנועדו לעזור למשה לשפוט בעניינים פרטיים, ובספר במדבר מדובר על זקנים שנועדו לעזור למשה להנהיג את העניינים הציבוריים. הסמכות העליונה עדיין נשארת ביד משה, והוא שואב אותה מהתגלות ה', שבאה דרך... הכרובים שעל ארון ה' שבמשכן ה' - " המקום אשר יבחר ה' לשכן שמו שם "!
- הסמכויות הנמוכות יותר בוודאי לא תלויות במקום - שופטים צריך למנות " בכל שעריך ", וזקנים יש בכל עיר. אבל הסמכות העליונה עדיין נובעת מהקרבה אל " המקום אשר יבחר ה' ", כי אחרת אין שום אפשרות להכריע בין סמכויות סותרות.
- הלל: אין מדובר רק ב' לעזור למשה להנהיג את העניינים הציבוריים '. בשביל זה לא צריך את כל אותו תיאור של 'האצלת הרוח' ממשה. אין ספק שהנשיאה איתו במשא העם מדברת על אותה סמכות להכריע בדינים, המוזכרת בספר דברים. נכון אמנם, שבזמן משה היה עניין מיוחד לו, והוא שהיתה התגלות ישירה (בסיני, או בין הכרובים באוהל מועד בשלב מאוחר יותר), ועל כן במקרים קשים היה אפשר פשוט לשאול את הקב"ה. אך לאחר מות משה הדבר נסתם, ואת זאת אנו יודעים לא רק ממסורת חז"ל כי אם גם מפשט כל הכתובים שאחרי התורה, שכבר לא מחדשים מצוות, ולא 'עומדים כדי לשמוע' מה יצוה ה' בפרשנות מצוה זו או אחרת או בדין לא ידוע, אלא רק מזהירים אותנו לזכור את ' תורת משה עבדי '.
- השאלה לגבי הכרעה בין סמכויות סותרות לא חייבת להיפתר בהכרח במקום. מה יקרה אם ישבו ח"ו פושעים צדוקים בבית המקדש ויפסקו הלכות, ולעומתם חכמינו ישבו ביבנה? האם לעוברים על דברי ה' במקום המקודש לו (והדבר אינו בלתי אפשרי, כידוע לנו מנבואות קשות רבות) תהיה סמכות מעליהם, ודינם יהיה כדין ' האיש אשר יעשה בזדון לבלתי שמוע '? ומה אם שני בתי דינים יושבים בבית המקדש? נמדוד ב'מטר' מי יותר קרוב לארון?
- אך אם נגדיר את בית הדין הגדול לא הגדרה של מקום כי אם הגדרה של מהות (שהמקום הוא מאפיין חשוב לה, אך לא מהותי-אינהרנטי), למשל בתור המשך בית הדין של משה ושבעים הזקנים, או בתור קבוצת החכמים המקובלת על חכמי ישראל או על עם ישראל כקבוצה העליונה (' אשר ידעת כי הם זקני העם ושוטריו '; ' הבו לכם אנשים... '), הרי שגם בדרך זו נוכל לפתור את בעיית ההכרעה בין סמכויות (אם אין סמכות - לגיטימית -המקובלת על הכול, הרי שאין חובה מן התורה לשמוע לאף אחת מהן; אך אם התקבלה ההכרעה על הכול כבר יש לה תוקף).
- אני רוצה לשוב ולחדד נקודה עקרונית: כיהודים המאמינים בתורה שבכתב ושבעל פה, אין אנו יכולים לפרש את זו במנותק מזו. וכשם שאיננו יכולים לפרש להלכה ש' וקשרתם לאות על ידיך ' הוא משל, כך איננו יכולים לפרש בפרשת בית הדין הגדול שלא כדברי חז"ל. אין ספק שחז"ל ראו בבית דין שביבנה בית דין מחייב - נוסף על הדרשה המפורשת בספרי, הרי שאם לא היה לדברים תוקף, לא היה צריך את כל הטררם סביב תנורו של עכנאי, וברור גם מהתייחסות הדורות שלאחר מכן שהתקנות שהתקין ריב"ז מחייבות לגמרי, והדבר בהיר וצהיר מכל הוויכוחים והפלפולים בגמרא.
- חז"ל אמנם שמו לב, כאמור, למרכזיות של ' המקום אשר יבחר ' בפרשתנו, אך כפי הנראה לקחו זאת בפרספקטיבה עם הפרשות האחרות המדברות על סמכות עליונה של הנהגה, וקבעו שאמנם לדין זקן ממרא, שעליו מדברת הפרשה, חשוב מאוד 'המקום אשר יבחר ה, וכן לדיני נפשות ולשלל דינים נוספים הכרוכים בישיבתה של הסנהדרין במקומה, אך לא למהותה של סנהדרין. אגב, לגבי חברותם של כהנים בסנהדרין, שחז"ל רואים בה רק מצוה לכתחילה, הדבר בולט עוד יותר מהפסוקים: ' אל הכהנים הלוים *ו*אל השופט אשר יהיה בימים ההם ', כאשר 'ו' הוא 'או', כפי שמוכח מהמשך הפרשה, ועל פי זה שיעור הפסוק הוא: ובאת אל הכהנים [שעליהם צויתי ' יורו משפטיך ליעקב ותורתך לישראל '], ואם לא הם השופטים, אז אל כל שופט שיהיה בימים ההם. כנלע"ד.
-
- אראל: " אין מדובר רק ב'לעזור למשה להנהיג את העניינים הציבוריים'. בשביל זה לא צריך את כל אותו תיאור של 'האצלת הרוח' ממשה. אין ספק שהנשיאה איתו במשא העם מדברת על אותה סמכות להכריע בדינים, המוזכרת בספר דברים ": לא ברור לי איך הגעת לזה. בפרשת הזקנים אין שום רמז לפסיקת הלכה. ההנהגה הציבורית של עם ישראל בהחלט דורשת רוח מיוחדת, כדברי רש"י "איש אשר רוח בו - שיכול להלך כנגד רוחו של כל אחד ואחד".
- " השאלה לגבי הכרעה בין סמכויות סותרות לא חייבת להיפתר בהכרח במקום. מה יקרה אם ישבו ח"ו פושעים צדוקים בבית המקדש ויפסקו הלכות, ולעומתם חכמינו ישבו ביבנה? האם לעוברים על דברי ה' במקום המקודש לו (והדבר אינו בלתי אפשרי, כידוע לנו מנבואות קשות רבות) תהיה סמכות מעליהם, ודינם יהיה כדין 'האיש אשר יעשה בזדון לבלתי שמוע'? ": בהחלט כן! בדיוק כמו במצב שבו מישהו יחליט שהכהנים בני-אהרן אינם ראויים להקריב קרבנות (אולי כי הם "צדוקים"), וצריך למנות ישראליים מ"חכמינו" במקומם - הוא ייחשב לחולק על הכהונה, שדינו מוות, כדין קורח ועדתו! אם ה' בחר באנשים מסויימים, או באנשים שנמצאים במקום מסויים, זה לא בסמכותנו לחלוק על הבחירה הזאת, גם אם הבחירה הזאת לא נראית לנו. אנחנו יכולים רק להתפלל אל ה', שינחה את הנבחרים שלו בדרך אמת.
- לשיטתך, כל אחד יוכל להחליט, שהסנהדרין שיושבת בבית הבחירה לא מוצאת חן בעיניו, ויקים לעצמו סנהדרין חלופית במקום אחר, ואז התורה תתפצל לאלפי תורות, וכל הרעיון של אחדות יתמוטט, כמו שקורה בימינו...!
- " ומה אם שני בתי דינים יושבים בבית המקדש? נמדוד ב'מטר' מי יותר קרוב לארון? אך אם נגדיר את בית הדין הגדול לא הגדרה של מקום כי אם הגדרה של מהות (שהמקום הוא מאפיין חשוב לה, אך לא מהותי-אינהרנטי), למשל בתור המשך בית הדין של משה ושבעים הזקנים, או בתור קבוצת החכמים המקובלת על חכמי ישראל או על עם ישראל כקבוצה העליונה ('אשר ידעת כי הם זקני העם ושוטריו'; 'הבו לכם אנשים...'), הרי שגם בדרך זו נוכל לפתור את בעיית ההכרעה בין סמכויות (אם אין סמכות - לגיטימית -המקובלת על הכול, הרי שאין חובה מן התורה לשמוע לאף אחת מהן; אך אם התקבלה ההכרעה על הכול כבר יש לה תוקף). ": "המקום אשר יבחר ה'" אינו פרוץ, לא כל אחד יכול להקים שם בית-דין, ובהחלט ייתכן שהקריטריונים שהזכרת - המשכיות וקבלת האומה - יכולים לשמש כדי לבחור מי ראוי להיכנס לסנהדרין ומי לא. עדיין, לא ייתכן שהקריטריונים האלה - שלא נזכרים בתורה - יעכבו, בעוד שהקריטריון העיקרי שנזכר בתורה - המקום - לא יעכב. ע"פ התורה נראה שההפך הוא הנכון: המקום הוא הקריטריון החשוב ביותר לקביעת סמכות הפסיקה העליונה, ושאר הקריטריונים (המשכיות הסמיכה, קבלת האומה ועוד) הם רק "מצוה לכתחילה".
- אראל: " כיהודים המאמינים בתורה שבכתב ושבעל פה, אין אנו יכולים לפרש את זו במנותק מזו. וכשם שאיננו יכולים לפרש להלכה ש'וקשרתם לאות על ידיך' הוא משל, כך איננו יכולים לפרש בפרשת בית הדין הגדול שלא כדברי חז"ל ": מצד שני, כיהודים המאמינים בתורה שבעל-פה ושבכתב, אין אנו יכולים לפרש את זו (שבעל-פה) במנותק מזו (שבכתב).
- דברי חז"ל לא נאמרו כהלכות מנותקות, אלא כפירוש לתורה שבכתב, והם נסמכים עליה. לא ייתכן, שבגלל הבנה מסויימת שמבינים בדברי חז"ל, נתעלם לגמרי מפשוטם של דברי התורה, כי אז אנחנו כורתים את הענף שעליהם יושבים דברי חז"ל!
- הפתרון הנכון למצב שבו יש סתירה-לכאורה בין דברי חז"ל לבין פשט התורה, הוא לפרש את דברי חז"ל באופן שלא יסתרו את התורה.
- במקרה שלנו, דברי חז"ל על בית-הדין שביבנה נמצאים ב פירוש ספרי על דברים יז ט(" ובאת אל הכהנים הלויים או אל השופט אשר יהיה בימים ההם "), והם כנראה דורשים את הכפילות בין פסוק זה לבין פסוק יז8 (" וקמת ועלית אל המקום... "). וכוונתם היא, שכאשר אי אפשר להגיע אל המקום הנבחר - אפשר גם להגיע אל האנשים שהיו באותו מקום בימים ההם, גם לאחר שהם ברחו משם. הכוונה לר' יוחנן בן זכאי, שברח מהמקום הנבחר לפני שנחרב, והגיע ליבנה. זו הסיבה שהם מזכירים דווקא את בית הדין שביבנה, ולא את שאר המקומות שאליהם גלתה הסנהדרין: בשאר המקומות, כבר לא היו שרידים שזכו להיות במקום הנבחר, ולכן כבר לא היתה להם סמכות.
- כלומר, דברי חז"ל כאן לא באים לבטל את החשיבות של " המקום אשר יבחר ה' ", אלא רק להאריך מעט את ההשפעה של המקום הנבחר - באמרם שהמקום הנבחר נותן סמכות גם למי שהיה בו ועכשיו נמצא במקום אחר.
- בקשר לתנורו של עכנאי, עד כמה שידוע לי בכלל לא מזכירים שם את פרשת " כי ייפלא ממך דבר... ", ולכן אולי זו דווקא ראיה לפירוש שלי (אם הפרשה היתה רלבנטית לגביהם, ר' יהושע בוודאי היה מזכיר אותה!). בקשר לחברותם של כהנים בסנהדרין - נראה לי עכשיו שאתה צודק וזה לא מעכב, כי - כמו שכבר כתב יצחק צויג בהודעה שפתחה את הדיון הזה - תפקידם של הכהנים הוא להורות וללמד, ולא לפסוק את ההלכה. אבל צריך עדיין לעיין בכך.
- הלל: השוואה בין הפרשה הדנה ב'כי יפלא ממך דבר', לבין הפרשה היסודית הדנה ב'מקום אשר יבחר ה, בנושא הקרבת הקרבנות, תעלה שאלה. בפרשה על הקרבת הקרבנות הרעיון די ברור: הקרבת קרבנות, מרגע שקיים מוקד ההקרבה ב'מקום אשר יבחר', תיעשה אך ורק שם. העובר על כך, חוטא בלאו מפורש. מהי המקבילה של אותו דבר בפרשת סמכויות הפסיקה? והיכן הלאו?
- ראשית, יש לומר שהמדובר בפרשתנו הוא על שופט או בית דין, הוא אשר 'נפלא ממנו דבר', כדרשת חז"ל ש'במופלא שבב"ד הכתוב מדבר'. הדבר ברור, מכיון שאין כל רבותא בסתם אדם שלא יודע דין. אם הוא לא יודע, שישאל את בית הדין שבעירו. הדבר ברור גם מההשוואה לפרשת יתרו, ששם הדיינים הם המביאים את הדבר הגדול למשה. מה עוד שהסמיכות לפרשת 'שופטים ושוטרים' הניתנים 'בכל שעריך', מחזקת את ההבנה הזאת.
- אם כך, ברגע שמעמידים את הדברים בצורה הזאת, ניתן לשפוך אור אחר על הפרשה. הפרשה אינה עוסקת במרכזה ב'מיקומו של בית הדין הגדול', אלא במיקוד סמכות הפסיקה העליונה, במקום אשר יבחר ה'. הדבר מקביל להקרבת הקרבנות הנזכרת: כאשר יש מקדש, חל איסור להקריב במקום אחר, והאיש החוטא ייענש; כאשר יש סמכות מרכזית היושבת במקדש, חל איסור להוות סמכות עליונה מעבר או בנוסף לבית הדין היושב שם. האיש אשר יעשה בזדון - והוא זקן ממרא, לאמור, בית דין או שופט אשר מורד בסמכות המרכזית - מות יומת, והרי זה בדיוק כמקריב קרבנות בחוץ.
- מה קורה כאשר אין מקדש, לעניין קרבנות? לפני הבחירה, ודאי שאין חיוב להקריב דווקא שם. גם אחרי הבחירה, אם המקום כבר לא מקודש ('נבחר') - והדבר תלוי בשאלה האם קדושה ראשונה קדשה לעתיד לבוא וכו' - שוב אין אפשרות להקריב שם, ועל כן אין בעיה להקריב במקום אחר, ואין כאן מרד ופרישה מהציבור ומהמקום האחד. על כן היו זמנים שהבמות היו מותרות, והיו כאלו שהבמות היו אסורות [זוהי הצגה מפושטת יותר מהאמת, מכיון שיש כנראה עוד גורמים שמשפיעים. אבל לענייננו זה מספיק טוב, לענ"ד].
- מה קורה אם אין בית דין בלשכת הגזית? כאשר יש בית דין שם, פסיקה נגדו מהווה מרד, ו'האיש אשר יעשה בזדון' וגו'. כאשר אין שם בית דין, 'חזר הדין', ולכל בית דין של עיר או שבט יכולה להיות סמכות הפסיקה העליונה לגבי תחום השיפוט שלו, כהקרבה בבמות, ואין כאן מרד - כי אין סמכות עליונה אחת.
- ומה קורה אם יש בית דין, כמו לעיר מסויימת, לכל ישראל? אמנם, הם אינם יושבים בלשכת הגזית, ולכן לא עליהם דיברה תורה בעניין זקן ממרא - אך כמו שבית דין של עיר מחייב בעירו, מדין 'שופטים ושוטרים' ועוד פסוקים, כך הוא מחייב את כל ישראל.
- מכאן אולי נובעת הסמכות של בית דין שקיבלוהו כל ישראל עליהם, הלוא הוא 'בית דין שביבנה', שלפי דברי חז"ל עצמם אין עליהם דין זקן ממרא, שהמעיין בפרשתנו יראה שהוא אחד מעמודי התווך של הפרשה, ואולי אף נושאה, לפי ההשוואה האמורה למעלה.
- כל זה הוא רעיון שעלה בדעתי לאחרונה, ואף כי אינני בטוח בו, הרי הוא נראה לי שובה לב. לשיפוטכם.
- אראל: בפרשת "כי ייפלא" מודגשת סמכותו המיוחדת של בית הדין הגדול - "על פי התורה אשר יורוך, ועל המשפט אשר יאמרו לך תעשה; לא תסור מן הדבר אשר יגידו לך ימין ושמאל"; פסוק שלמדו ממנו כמה דברים, כידוע.
- מדבריך עולה, שהסמכויות המיוחדות הללו ניתנות רק לבית-הדין שיושב במקום אשר יבחר ה', ולא לכל בית-דין שהתקבל על-ידי כלל ישראל.
- לבית-דין שאינו יושב שם, יש אולי סמכויות מסויימות, אך לא את כל הסמכויות המיוחדות שכלולות בפסוק זה.
- ההשלכות המעשיות של זה ראויות לדיון נוסף.
- הלל: בדיוק - וחז"ל הגדירו היטב, אילו סמכויות קיימות ואילו לא (למשל, אין 'זקן ממרא'; אין סמכות לדון דיני נפשות; וכו').
- רן: בפרשת "כי יפלא מדובר בעצם על נביא! ראו: סמכות אנושית לעומת סמכות א-להית במערכת המשפט .
ראו גם:
דיון בנושא קרוב - עד כמה צריך לציית לבעלי הסמכות - אחרי שהחלטנו מי הם
מקורות
על-פי מאמר של אראל שפורסם לראשונה ב אתר הניווט בתנך בתאריך 2007-08-24.
קישורים
פסוק זה באתרים אחרים: הכתר • על התורה • Sefaria • תא שמע • אתנ"כתא • סנונית • שיתופתא
דפים בקטגוריה "דברים יז ח"
קטגוריה זו מכילה את 35 הדפים המוצגים להלן, ומכילה בסך־הכול 35 דפים.