קטגוריה:שמות כג יא
נוסח המקרא
והשביעת תשמטנה ונטשתה ואכלו אביני עמך ויתרם תאכל חית השדה כן תעשה לכרמך לזיתך
וְהַשְּׁבִיעִת תִּשְׁמְטֶנָּה וּנְטַשְׁתָּהּ וְאָכְלוּ אֶבְיֹנֵי עַמֶּךָ וְיִתְרָם תֹּאכַל חַיַּת הַשָּׂדֶה כֵּן תַּעֲשֶׂה לְכַרְמְךָ לְזֵיתֶךָ.
וְהַשְּׁבִיעִ֞ת תִּשְׁמְטֶ֣נָּה וּנְטַשְׁתָּ֗הּ וְאָֽכְלוּ֙ אֶבְיֹנֵ֣י עַמֶּ֔ךָ וְיִתְרָ֕ם תֹּאכַ֖ל חַיַּ֣ת הַשָּׂדֶ֑ה כֵּֽן־תַּעֲשֶׂ֥ה לְכַרְמְךָ֖ לְזֵיתֶֽךָ׃
וְ/הַ/שְּׁבִיעִ֞ת תִּשְׁמְטֶ֣/נָּה וּ/נְטַשְׁתָּ֗/הּ וְ/אָֽכְלוּ֙ אֶבְיֹנֵ֣י עַמֶּ֔/ךָ וְ/יִתְרָ֕/ם תֹּאכַ֖ל חַיַּ֣ת הַ/שָּׂדֶ֑ה כֵּֽן־תַּעֲשֶׂ֥ה לְ/כַרְמְ/ךָ֖ לְ/זֵיתֶֽ/ךָ׃
תרשים של הפסוק מנותח תחבירית על-פי הטעמים
פרשנות
- פרשנות מסורתית:
תרגום
אונקלוס (תאג'): | וּשְׁבִיעֵיתָא תִּשְׁמְטִנַּהּ וְתִרְטְשִׁנַּהּ וְיֵיכְלוּן מִסְכֵּינֵי עַמָּךְ וּשְׁאָרְהוֹן תֵּיכוֹל חַיַּת בָּרָא כֵּן תַּעֲבֵיד לְכַרְמָךְ לְזֵיתָךְ׃ |
ירושלמי (יונתן): | וּשְׁבִיעִיתָא תִּשְׁמְטִינָא מִפּוּלְחָנָא וְתַפְקַר פֵּירָהָא וְיֵיכְלוּן מִסְכֵּינֵי עַמָּא וְשִׁיּוּרְהוֹן תֵּיכוּל חֵיוַת בָּרָא כְּדֵין תַּעֲבֵיד לְכַרְמָךְ לְזֵיתָךְ: |
רש"י
"ונטשתה" - מאכילה אחר זמן הביעור ד"א תשמטנה מעבודה גמורה כגון חרישה וזריעה ונטשתה מלזבל ומלקשקש
"ויתרם תאכל חית השדה" - (מכילתא) להקיש מאכל אביון למאכל חיה מה חיה אוכלת בלא מעשר אף אביונים אוכלים בלא מעשר מכאן אמרו אין מעשר בשביעית
"כן תעשה לכרמך" - ותחלת המקרא מדבר בשדה הלבן כמו שאמר למעלה הימנו תזרע את ארצך
[ז] ויתרם תאכל חית השדה להקיש מאכל אביון וכו'. דאם לא כן "ויתרם תאכל חית השדה" למה לי, דאחר שהוא צריך להפקיר אותם ממילא תאכל חית השדה, ולמה הוצרכה התורה להתיר לחית השדה, אלא 'להקיש כו. ובמכילתא מקשה תיפוק מדכתיב (ויקרא כ"ה, ו') "לך ולעבדך ולאמתך ולבהמתך", מה בהמתך אוכלת שלא מן המעושר, אף אתה כן, ומתרץ דהווה אמינא איפכא, מה אתה צריך לעשר, אף לבהמה צריך לעשר, לכך כתיב "ויתרם תאכל חית השדה", דחיות השדה - שאינם ברשותו של אדם - בודאי אין צריך לעשר בשבילם, דדווקא בהמה, שהיא ברשותו של אדם, הווה אמינא דלא יתן לבהמתו אלא אם כן מעשר אותו:
רש"י מנוקד ומעוצב
• לפירוש "רש"י מנוקד ומעוצב" על כל הפרק •
וּנְטַשְׁתָּהּ – מַאֲכִילָה אַחַר זְמַן הַבִּעוּר. דָּבָר אַחֵר: תִּשְׁמְטֶנָּה – מֵעֲבוֹדָה גְּמוּרָה, כְּגוֹן חֲרִישָׁה וּזְרִיעָה; וּנְטַשְׁתָּהּ – מִלְּזַבֵּל וּמִלְּקַשְׁקֵשׁ (ראו מו"ק ג' ע"א).
וְיִתְרָם תֹּאכַל חַיַּת הַשָּׂדֶה – לְהַקִּישׁ מַאֲכַל אֶבְיוֹן לְמַאֲכַל חַיָּה: מָה חַיָּה אוֹכֶלֶת בְּלֹא מַעֲשֵׂר, אַף אֶבְיוֹנִים אוֹכְלִים בְּלֹא מַעֲשֵׂר. מִכָּאן אָמְרוּ (ירושלמי מע"ש פ"ה ה"ב): אֵין מַעֲשֵׂר בַּשְּׁבִיעִית.
כֵּן תַּעֲשֶׂה לְכַרְמְךָ – וּתְחִלַּת הַמִּקְרָא מְדַבֵּר בִּשְׂדֵה הַלָּבָן, כְּמוֹ שֶׁאָמַר לְמַעְלָה הֵימֶנּוּ: "תִּזְרַע אֶת אַרְצֶךָ" (פס' י).
רשב"ם
רמב"ן
"תשמטנה - מעבודה, ונטשתה - מאכילה אחר זמן הביעור. דבר אחר: תשמטנה - מעבודה גמורה כגון חרישה וזריעה, ונטשתה - מלזבל ומלקשקש"; לשון רש"י.
ואיננו נכון. כי לא הוזהרנו מן התורה אלא על חרישה וזריעה, אבל המקשקש והמזבל ואפילו מנכש ועודר וכוסח וכל שאר עבודות קרקע אינו אסור מן התורה. וכך העלו בתחילת מסכת מועד קטן בפרק משקין, דחרישה וזריעה אסר רחמנא, אבל תולדות לא אסר רחמנא, וכלהו מדרבנן, וקרא אסמכתא בעלמא הוא. וכן הביעור אינו נלמד מן המקרא הזה.
ור' אברהם אמר: "תשמטנה - שמוט כל בעל משה ידו, ונטשתה - שלא תזרע את ארצך". ואינו כלום.
אבל הכתוב דבק בראשון; אמר: שש שנים תזרע ותאסוף התבואה, והשביעית תשמטנה - שלא תזרע את ארצך, ונטשתה - שלא תאסוף את תבואתה, אבל תעזבנה ואכלו אביוני עמך וחיות השדה פרי העץ ותבואת הכרם. וכן (נחמיה י לב): "ונטוש את השנה השביעית".ספורנו
• לפירוש "ספורנו" על כל הפרק •
" ונטשתה ואכלו אביוני עמך" בשמטת קרקע יאכלו גם העניים: " ויתרם" של עניים:
" תאכל חית השדה" שהעניים קודמים, כאמרם מאכל אדם אסור להאכילו לכלבים:מדרש מכילתא
• לפירוש "מדרש מכילתא" על כל הפרק •
דבר אחר והשביעית וגו' [שלא תאמר] מפני מה אמרה תורה לא שיאכלו אותה עניים, הרי אני מכניסה ומחלקה לענים. תלמוד לומר והשביעית, מגיד שפורץ בה פרצות. אלא שגדרו חכמים מפני תקון העולם.
רטו. ואכלו אביוני עמך כתוב אחד אומר ואכלו אביוני עמך, וכתוב אחד אומר לך ולעבדך ולאמתך (ויקרא לב), כיצד יתקיימו שני מקראות הללו. כשהפירות מרובין הכל אוכלים, נשהפירות מעוטין לך ולעבדך ולאמתך. רבי יהודה בן בתירא אומר, עד שלא הגיע שעת הבעור היו הכל (מבערין) אותה, עניים ועשירים. הגיעה שעת הבעור (מבערין) אותה עגים ולא עשירים.
רטז. ויתרם תאכל חית השדה למה נאמר. לפי שהוא אומר, עשר תעשר. שומע אני אף פירות שביעית. כשהוא אומר לך ולעבדך ולאמתך, הקיש אדם לבהמה. מה בהמה אוכלת מהראוי לה בשביעית, שלא מעושר. אף אדם אוכל מן הראוי לו בשביעית שלא מעושר. אתה אומר לכך בא, או לא בא אלא להקיש בהמה לאדם. מה אדם אינו אוכל אלא מן המעושר כך בהמה לא תאכל אלא מן המעושר. תלמוד לומר ויתרם תאכל חית השדה. אחר שלמדת שחיה אוכלת מן הראוי לה בשביעית שאינו מעושר, אף אדם אוכל מן הראוי לו בשביעית שאינו מעושר. הא מה תלמוד לומר כן תעשה לכרמך לזיתך, כענין שאמרנו.
מלבי"ם - התורה והמצוה
ריד. השביעית תשמטנה ונטשתה ההשמטה הוא שיסלק עצמו מן הדבר. וזה שלא יעבד עבודת הארץ. והנטישה הוא שמשתתף עם העזיבה, רק שמציין ההרחקה יותר כמו שאמרתי בפי' הנ"ל בכמה מקומות. והוא שלא יאכל הספיחים, וזה כרבי עקיבא שספיחים אסור מן התורה. אולם לפי זה מה שאמרו עשבים מנין, לא יעלה לדעת ר”ת, שלדעתו לא אסרה תורה רק בספיחים הנזרעים לא עשבים העולים מאליהם. ולדידיה צריך לפרש שלא יאכל כשכלה לחיה מן השדה. שעל זה אמר ואכלו אביוני עמך, כמה שאמרו בסמוך. ועוד מפרש, שהנטישה הוא שיעזבם מרשותו שיהיה הפקר. לא שהוא ישים עליהם גדר סביב והוא יחלקם לעניים. ופסק כן הרמב”ם [פ”ג מה' שמטה ויובל הלכה כד].
רטו. ואכלו אביוני עמך . ובפ' בהר אמר לך ולעבדך שמשמע שכולם אוכלים. ואמר בספרא [ בהר יב ] בשם ר' יהודה שקודם הבעור יאכלו אף העשירים, ואחר הבעור יאכלו רק עניים. ופה מדבר אחר הבעור שלכן אמר ויתרם תאכל חית השדה. וכן דעת רבי יהודה בן בתירה פה [וצריך לגרוס הכל אוכלים]. ודעת ר' יוסי שענין הבעור הוא רק שיוציאם מרשותו ויפקירם, ויוכל תיכף לזכות בהם. שכן דעת רש"י והרמב"ן וכ"פ. ועל כן אמר שם שאחד עניים וא' עשירים אוכלים אחר הבעור. וזה דעת התנא קמא, כשהפירות מועטים, לך ולעבדך כי זוכה בהם תיכף. וכמו שאמרתי בפי' הספרא שם.
רטז. ויתרם תאכל חית השדה . וכבר אמר זה בפ' בהר, ולבהמתך ולחיה אשר בארצך . ופי' חז”ל שבמה שאמר לך ולעבדך ולבהמתך ולחיה אשר בארצך, בא להקיש אדם לבהמה וחיה לענין שיהא פטור מן המעשר. כמו שמאכל המיחוד לבהמה פטור מן המעשר תמיד. [עין במ"ל פ”ג מה' מעשר הלכה כ'] כן גם מאכל אדם פטור מן המעשר בשביעית.
וכבר בארתי בפ' איוב (ה כג) שיש הבדל בין חית הארץ ובין חית השדה. שחית הארץ בא גם על המצוין בישוב וחית השדה הם המדבריות. ושם שכתוב לבהמתך ולחיה אשר בארצך, מדבר בחית הישוב דוגמא דבהמה ומשכחת שהוא מאכל אדם ובהמה. שזה חייב במעשר. ויש לומר שבא להקיש להפך, כמו שמאכל אדם חייב במעשר כך בהמה לא תאכל בשביעית מאכל המיוחד לאדם ובהמה רק מעושר. לכן אמר פה, ויתרם תאכל חית השדה. ללמד שמה שאמרו חיה, היינו גם המדבריות, וזה בודאי אוכלת שלא מעושר.
ולמד שההיקש בפ' בהר הוא להקיש אדם לבהמה לפטור מן המעשר. ודעת המכלתא כדעת האומרים שאין חייבים בתרומות ומעשרות מן התורה אלא דגן תירוש ויצהר כדעת הראבית דין. [פ"א מה' מעשר ה”ט] ובזה מתרץ מה שאמר כן תעשה לכרמך לזיתך . לבל נאמר שמה שנאמר ויתרם תאכל חית השדה מדבר בשאר פירות שאין חיבים במעשרות, לזה אמר וכן תעשה לכרמך לזיתך. שחייבים במעשר מן התורה. וז”ש הא מה תלמוד לומר כן תעשה לכרמך לזיתך כענין שאמרנו.
בעל הטורים
• לפירוש "בעל הטורים" על כל הפרק •
- פרשנות מודרנית:
בהמשך דף זה מופיעים ביאורים ופרשנויות של עורכי ויקיטקסט, שאינם בהכרח מייצגים את הפרשנות המסורתית.
ביאורים מסורתיים לטקסט ניתן למצוא בקטגוריה:שמות כג יא.
שמיטת קרקעות - לא לאביונים בלבד
שמות כג י-יא: " "וְשֵׁשׁ שָׁנִים תִּזְרַע אֶת אַרְצֶךָ, וְאָסַפְתָּ אֶת תְּבוּאָתָהּ ."
"וְהַשְּׁבִיעִת תִּשְׁמְטֶנָּה, וּנְטַשְׁתָּהּ וְאָכְלוּ אֶבְיֹנֵי עַמֶּךָ, וְיִתְרָם תֹּאכַל חַיַּת הַשָּׂדֶה;"
"כֵּן תַּעֲשֶׂה לְכַרְמְךָ לְזֵיתֶךָ" ".
במשך שש שנים מותר לך לזרוע את ארצך, ומותר לך לאסוף את תבואתה;
ובשנה השביעית עליך לשמוט את ארצך ולא לזרוע בה, וכן לנטוש את ארצך ולא לאסוף את תבואתה, ולאפשר גם לאביוני עמך להיכנס ולאכול בחינם, ולאפשר גם לחיית השדה להיכנס ולאכול את מה שהותירו האביונים.
אותו הדבר תעשה גם לכרמך ולמטע הזיתים שלך.
מטרת מצוות השמיטה
האם מטרתה של מצוות השמיטה היא לעזור לעניים? לדעתי לא.
אולם כדי להבין את מטרתה של מצוות השמיטה, צריך קודם להגדיר אותה במדוייק.
והשביעית תשמטנה ונטשתה
חלקו הראשון של הפסוק בנוי (כמו פסוקים רבים נוספים ) במבנה של טבלה:
"וְשֵׁשׁ שָׁנִים" "- תִּזְרַע אֶת אַרְצֶךָ" "- וְאָסַפְתָּ אֶת תְּבוּאָתָהּ."
"וְהַשְּׁבִיעִת" - "תִּשְׁמְטֶנָּה" - "וּנְטַשְׁתָּהּ."
בכל שורה יש שלושה חלקים, והם מקבילים זה לזה:
- והשביעית מקבילה ל- ושש שנים, ומכאן שהכוונה לשנה השביעית (ולא לתבואה השביעית). "ייתכן, ש" והשביעית " הינו צורת קיצור אחרת לצמד המילים ו(בשנה) השביעית, למרות שאנו רגילים לקיצור וב(שנה ה)שביעית" (הרב זאב וייטמן, "השמיטה והשביתה", פורסם בהמעיין תשרי ה'תש"ם, וגם בספר "שמיטה ממלכתית במדינת ישראל" מהדורת ה'תש"ס פרק 20) .
- תשמטנה מקבילה ל- תזרע את ארצך; באופן כללי משמעות הפועל שמט היא עזב והפסיק לאחוז , ובהקשר שלנו משמעות השמיטה היא - עזיבת הקרקע מלזרוע בה ולעבדה.
- ונטשתה מקבילה ל- ואספת את תבואתה; באופן כללי הפועל נטש מנוגד לפועל אסף (ראו (תהלים כז ט): "...אַל תַּטשני ואַל תַּעַזְבֵנִי, אַלהי יִשְׁעִי. כִּי אָבִי וְאִמִּי עֲזָבוּנִי, וה' יַאַסְפֵנִי..."), ובהקשר שלנו משמעות הנטישה היא - השארת היבול הצומח מעצמו בשדה, והימנעות מאסיפתו הביתה.
כך כתבו חכמי המדרש: "תשמטנה - בעבודתה, ונטשתה - באכילתה" ( מכילתא סימן ריד ) , וכך פירשו רשב"ם ורמב"ן.
שאלות ותשובות על פירוש זה
הרב זאב וייטמן (שם) הקשה על פירוש זה:
"הפסוק מדבר בשדה תבואה... ואם תשמטנה מתייחס לארץ שאסור לזורעה, מה מקום יש לצוות לנטוש את תבואתה - הרי אם אין זורעים, אין כל תבואה בשדה?"
- אולם, יתכן שהכתוב מתייחס לתבואה שעלתה מעצמה - ספיחים.
"...ואם נאמר, ש... בספיחים הכתוב מדבר, שוב אי אפשר לומר ונטשתה - שרומז לראשית הפסוק, בו מדובר על תבואת שדה שנזרעה ולא על ספיחי קציר"
- אולם, כפי שניתן לראות בטבלה, המילה ונטשתה מנוגדת ל- ואספת את תבואתה, ועיקר עניינה ללמד, פשוט, שבשנה השביעית אסור לאסוף את התבואה; אין זה משנה אם מדובר בתבואה שנזרעה או בספיחים.
"וכן תעשה לכרמך לזיתך יתיישב היטב אם נאמר ש תשמטנה ונטשתה מתייחס לתבואת השדה, וכעת מתוסף שגם את תבואת הכרם והזית יש לנטוש. אך אם כדברי הרמב"ן והרשב"ם, שהציווי תשמטנה מתייחס גם לארץ, מה פירוש וכן תעשה לכרמך לזיתך, הרי בכרם וזית יקשה להבין שהשמיטה בשנה השביעית - שמיטת הארץ היא?"
- גם בכרם וזית ישנן עבודות שצריך לעשות כדי שהפירות יגדלו, וישנן עבודות שעושים לאחר מכן כדי לאסוף את הפירות; לפי זה, תשמטנה = תעזוב את העצים ולא תעשה בהם עבודות, ונטשתה = תעזוב את הפירות שיצמחו בהם ולא תאסוף אותם הביתה.
"השורש שמט מציין בכל מקום הוצאה מידך ומשליטתך... ולפי זה, אם תשמטנה מתייחס לארץ, פירושו שיש להפקיר את הארץ ולהוציאה משליטתך, ואיסור זריעתה כלל אינו אמור כאן"
- השורש שמט משמעו, אכן, שיש לוותר על השליטה בארץ, ומתוך כך יש להימנע מלשעבד אותה ולנצל את כוחה ע"י זריעה.
"לעומת זאת, מתאים היה השימוש בשורש שבת: שש שנים תזרע את ארצך ואספת את תבואתה, ובשביעית תשבות ונטשת, וכו'...."
- מטרת הפסוקים אינה ללמד שצריך לשבות בשביעית, אלא שצריך לוותר על השליטה על הארץ בשביעית, והויתור על השליטה מתבטא בכך שלא מכריחים אותה לעבוד.
והרב וייטמן עצמו פירש: "אם תשמטנה מתייחס ל תבואתה, הרי שהתורה משתמשת בפועל שמשמעותו בדיוק הפוכה לאיסוף המוזכר בראשית הפסוק. בששת השנים אתה אוסף את התבואה לתוך ידך, לשליטתך ולרשותך, ובשביעית, אתה שומט את התבואה מידך ומרשותך ומפקירה לעניים..."
- אולם, לפי פירושו, יש ייתור וכפילות בפסוק: המילים "תזרע את ארצך" מיותרות (אולם ראו במכילתא סימן ריג ), ובמילים "תשמטנה ונטשתה" יש כפילות; לכן מסתבר יותר שהפירוש הוא כפי שהסברתי למעלה, וכפי שמלמדת הטבלה.
ואכלו אביוני עמך, ויתרם תאכל חית השדה
יש אומרים, בהסתמך על פסוק זה, שמטרתה של מצוות השמיטה היא לעזור לעניים. באיזה עזרה בדיוק מדובר?
1. הכוונה פשוט לעזור להם לחיות.
- אולם אם כך, לא ברור מדוע המצוה היא רק פעם בשבע שנים - איך יחיו האביונים בשאר שש השנים?! ואמנם יש מצוות אחרות בתורה שמטרתן לדאוג לחייהם של העניים - מעשר עני, לקט שכחה ופאה, צדקה, ועוד; המצוות הללו נוהגות גם בשנים רגילות, ואין שום תועלת במצוה מיוחדת שחלה רק אחת לשבע שנים.
2. הכוונה לעזור להם להשתחרר מדאגות וטרדות הפרנסה למשך שנה אחת, כדי שיוכלו להקדיש את זמנם לענייני הרוח (הרב זאב וייטמן, שם).
- אולם אם כך, לא ברור מדוע נאמר בהמשך הפסוק "ויתרם תאכל חית השדה" - והרי החיות אינן עוסקות בעניינים רוחניים.
3. הכוונה להחזיר להם את כבודם - במשך שנה אחת, הם לא נמצאים במעמד של "מקבלי צדקה", אלא הם שוים לכולם - השדות פתוחים, והם יכולים להיכנס ולקחת כמו כולם. פירוש זה מתאים לפסוק (ויקרא כה ו): "וְהָיְתָה שַׁבַּת הָאָרֶץ לָכֶם לְאָכְלָה: לְךָ, וּלְעַבְדְּךָ, וְלַאֲמָתֶךָ, וְלִשְׂכִירְךָ, וּלְתוֹשָׁבְךָ, הַגָּרִים עִמָּךְ, וְלִבְהֶמְתְּךָ, וְלַחַיָּה, אֲשֶׁר בְּאַרְצֶךָ, תִּהְיֶה כָל תְּבוּאָתָהּ לֶאֱכֹל"( פירוט ) (ע"פ הרב יוסף צבי רימון, שיעורי שביעית) .
- אולם, הפסוק שלנו דווקא לא מדגיש את השיוויון - הוא מדגיש את העובדה שבעל השדה נוטש את התבואה, והאביונים אוכלים אותה. ולכן נראה שהמסר בפסוק שלנו הוא שונה.
- בנוסף לכך, גם לפי פירוש זה לא ברור מדוע "ויתרם תאכל חית השדה".
בנוסף לכך, אם המסר בפסוק הוא שצריך לעזור לאביונים -
- לא ברור מדוע הפסוק אוסר לזרוע בשביעית ("ושש שנים תזרע את ארצך... ובשביעית תשמטנה..." - כפי שהוכחנו למעלה, הכוונה שאסור לזרוע), והרי האביונים היו נהנים יותר אילו היה מותר לזרוע! הם עצמם היו יכולים לזרוע ולאכול, או שהבעלים היו זורעים ומפקירים את התבואה לאביונים, או שהציבור היה זורע בשביל כולם.
- יותר מזה כתב הרב ישראל רוזן זצ"ל "מן המפורסמות הוא שרעב מגדיל את הפער החברתי בין מי שיש לו לבין חסרי כול. העשיר יֵדע לדאוג מבעוד מועד ולמלא אסמיו בר. העני, וגם המשתייך למעמד הבינוני, אינם מסוגלים לכך" ("השמיטה איננה סוציאלית", מוסף שבת של מקור ראשון, ה'תשע"ד) .
לכן נראה לי, שהמסר העיקרי בפסוק הוא שבעל השדה צריך לוותר על בעלותו. הויתור על בעלות מתבטא בכך שהוא לא זורע - לא מכריח את הקרקע לעבוד בשבילו; וגם לא אוסף את התבואה שצומחת מעצמה.
המשפט "ואכלו אביוני עמך" מציין לא את מטרת הנטישה אלא את אופי הנטישה - יש לנטוש את השדה באופן שגם האביונים, שאין להם כלום, יוכלו להיכנס ולאכול; כלומר, אסור לגבות דמי כניסה, גם לא לכיסוי ההוצאות (בניגוד לדברי הרב זאב וייטמן, שמיטה ממלכתית במדינת ישראל, פרק טו) .
כך גם המשפט "ויתרם תאכל חית השדה" - אין כוונתו שמטרת השמיטה היא לדאוג לרווחתן של החיות, אלא שיש לנטוש את השדה באופן שגם החיות יוכלו להיכנס.
גם בימי חז"ל היו, כנראה, אנשים שחשבו שהמטרה העיקרית של השמיטה היא לעזור לעניים, ולכן הדגישו שזו טעות: "והשביעית [תשמטנה ונטשתה] - [שלא תאמר] 'מפני מה אמרה תורה: לא שיאכלו אותה עניים? הרי אני מכניסה ומחלקה לעניים'. תלמוד לומר: והשביעית [תשמטנה ונטשתה], מגיד שפורץ בה פרצות. אלא שגדרו חכמים מפני תקון העולם" ( מכילתא סימן ריד ) , כלומר, המטרה היא עצם השמיטה, הנטישה והויתור על הבעלות.
וייתכן גם שהמשפט ואכלו אביוני עמך הוא מצוה נפרדת. אמנם מצד דיני שמיטה אין איסור על עשירים לאכול מפירות השביעית, אבל ייתכן שיש איסור מצד "מידת סדום", שכן אם לעשיר יש מספיק אוכל במחסניו (כדברי הרב רוזן) ראוי שישאירו את מעט היבול הצומח בשדה לאביונים.
תגובות
דברים ברוח דומה כתב הרב ישראל רוזן:
- -- Erel Segal Halevi, 2014-06-25 12:21:32
ספר במדבר פרק יט כתוב:
(א) וַיְדַבֵּר יְהוָה אֶל מֹשֶׁה וְאֶל אַהֲרֹן לֵאמֹר.
(ב) זֹאת חֻקַּת הַתּוֹרָה אֲשֶׁר צִוָּה יְהוָה לֵאמֹר דַּבֵּר אֶל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְיִקְחוּ אֵלֶיךָ פָרָה אֲדֻמָּה תְּמִימָה אֲשֶׁר אֵין בָּהּ מוּם אֲשֶׁר לֹא עָלָה עָלֶיהָ עֹל.
ובזכות שמירת השנה השביעית שנת שבת הארץ תהיה גם פרה אֲדֻמָּה זֹאת חֻקַּת הַתּוֹרָה וכמשל טוב על כל הארץ ויושביה
פָרָה אֲדֻמָּה היא פרה אדמה אשר חיה פרא [טבעי] על האדמה ומשם היא אוכלת ולא ברפת לאמור פרה בריאה מאד חומרית כחומר טוב מהמילה חמרא וככתוב תמימה אשר אין בה מום ולא משכה בעול
וכי לוקחים פרה אֲשֶׁר לֹא עָלָה עָלֶיהָ עֹל כי זאת הפרה של האלהים [שנהגה בטבעיות כאשר הבורא ברא אותה] ולא הפרה של האדם אשר העלה עָלֶיהָ עֹל [כי היא למעשה פרה מאולפת הנאלצת לשמוע בקול האדם ולא בקול האלהים]
ולא נכון לחפש כרבנים 100 אחוז שערות אדומות אלא יש לנטוש את האדמה כדי שהארץ תשוב מחדש אל האלהים ונחדש ימי בראשית ימי גן-עדן
- -- Daian Moshe, 2014-06-25 15:48:18
אראל, יישר כוח !
- -- חגי לב, 2016-02-24 07:45:38
מקורות
על-פי מאמר של אראל שפורסם לראשונה ב אתר הניווט בתנך בתאריך 2007-06-25.
קישורים
פסוק זה באתרים אחרים: הכתר • על התורה • Sefaria • תא שמע • אתנ"כתא • סנונית • שיתופתא
קטגוריות־משנה
קטגוריה זו מכילה את 3 קטגוריות המשנה המוצגות להלן, ומכילה בסך הכול 3 קטגוריות משנה. (לתצוגת עץ)
ו
ש
- שימוש בפירות שביעית (2 דפים)
דפים בקטגוריה "שמות כג יא"
קטגוריה זו מכילה את 19 הדפים המוצגים להלן, ומכילה בסך־הכול 19 דפים.