קטגוריה:דברים טו יא
נוסח המקרא
כי לא יחדל אביון מקרב הארץ על כן אנכי מצוך לאמר פתח תפתח את ידך לאחיך לעניך ולאבינך בארצך
כִּי לֹא יֶחְדַּל אֶבְיוֹן מִקֶּרֶב הָאָרֶץ עַל כֵּן אָנֹכִי מְצַוְּךָ לֵאמֹר פָּתֹחַ תִּפְתַּח אֶת יָדְךָ לְאָחִיךָ לַעֲנִיֶּךָ וּלְאֶבְיֹנְךָ בְּאַרְצֶךָ.
כִּ֛י לֹא־יֶחְדַּ֥ל אֶבְי֖וֹן מִקֶּ֣רֶב הָאָ֑רֶץ עַל־כֵּ֞ן אָנֹכִ֤י מְצַוְּךָ֙ לֵאמֹ֔ר פָּ֠תֹ֠חַ תִּפְתַּ֨ח אֶת־יָדְךָ֜ לְאָחִ֧יךָ לַעֲנִיֶּ֛ךָ וּלְאֶבְיֹנְךָ֖ בְּאַרְצֶֽךָ׃
כִּ֛י לֹא־יֶחְדַּ֥ל אֶבְי֖וֹן מִ/קֶּ֣רֶב הָ/אָ֑רֶץ עַל־כֵּ֞ן אָנֹכִ֤י מְצַוְּ/ךָ֙ לֵ/אמֹ֔ר פָּ֠תֹחַ תִּפְתַּ֨ח אֶת־יָדְ/ךָ֜ לְ/אָחִ֧י/ךָ לַ/עֲנִיֶּ֛/ךָ וּ/לְ/אֶבְיֹנְ/ךָ֖ בְּ/אַרְצֶֽ/ךָ׃
תרשים של הפסוק מנותח תחבירית על-פי הטעמים
פרשנות
- פרשנות מסורתית:
תרגום
אונקלוס (תאג'): | אֲרֵי לָא יִפְסוּק מִסְכֵּינָא מִגּוֹ אַרְעָא עַל כֵּן אֲנָא מְפַקֵּיד לָךְ לְמֵימַר מִפְתָּח תִּפְתַּח יָת יְדָךְ לַאֲחוּךְ לְעַנְיָךְ וּלְמִסְכֵּינָךְ בְּאַרְעָךְ׃ |
ירושלמי (יונתן): | אֲרוּם מְטוּל דְּלָא צַיְיתִין בֵּית יִשְרָאֵל בְּמִצְוָותָא דְאוֹרַיְיתָא לָא פַסְקִין מַסְכְּנִין מִגּוֹ אַרְעָא בְּגִין כֵּן אֲנָא מְפַקִידְכוֹן לְמֵימָר מִפְתַּח תִּפְתְּחוּן יַת יְדֵיכוֹן לְקָרִיבֵיכוֹן וּלְעַנְיֵי שִׁיבְבוּתְכוֹן וּלְמִסְכְּנֵי אַרְעֲכוֹן: |
ירושלמי (קטעים): | אִין נַטְרִין הִינוּן יִשְרָאֵל מִצְוָותָא דְאוֹרַיְיתָא לָא יֶהֱוֵי בְּהוֹן מִסְכְּנִין בְּרַם אִין שַׁבְקִין הִינוּן מִצְוָותָא דְאוֹרַיְיתָא אֲרוּם לָא פַסְקִין מַסְכְּנַיָא בְּגוֹ אַרְעָא בְּגִין כֵּן אֲנָא מְפַקֵד יַתְכוֹן לְמֵימָר מִפְתַּח תִּפְתְּחוּן יַת יְדֵיכוֹן לַאֲחֵיכוֹן מִסְכֵּינַיָא וְלִצְרִיכַיָא דְאִית בְּאַרְעֲכוֹן: |
רש"י
"לאמר" - (ספרי) עצה לטובתך אני משיאך
"לאחיך לעניך" - לאיזה אח לעני
"לעניך" - ביו"ד אחד לשון עני אחד הוא אבל ענייך בשני יודי"ן שני עניים
[ו] עצה טובה אני משיאך. דאם לא כן, "לאמור" למה לי, אלא הצווי בפני עצמו, והאמירה בפני עצמו, ואמירה הוא עצה טובה בלבד:
רש"י מנוקד ומעוצב
• לפירוש "רש"י מנוקד ומעוצב" על כל הפרק •
לֵאמֹר – עֵצָה לְטוֹבָתְךָ אֲנִי מַשִּׁיאֲךָ (ספרי קיח).
לְאָחִיךָ לַעֲנִיֶּךָ – לְאֵיזֶה אָח? לֶעָנִי.
לַעֲנִיֶּךָ – בְּיוֹ"ד אֶחָד, לְשׁוֹן עָנִי אֶחָד הוּא; אֲבָל "עֲנִיֶּיךָ" בִּשְׁנֵי יוֹדִי"ן, שְׁנֵי עֲנִיִּים.
רשב"ם
רמב"ן
ספורנו
• לפירוש "ספורנו" על כל הפרק •
מדרש ספרי
• לפירוש "מדרש ספרי" על כל הפרק •
על כן אנכי מצוך לאמר . עצה טובה אני נותן לכם, לטובתך "פתוח תפתח", "נתון תתן".
[לאחיך לעניך ולאביונך] . למה נאמרו כולם? מגיד הכתוב: הראוי לתת לו פת נותנים לו פת, הראוי לתת לו עיסה נותנים לו עיסה, הראוי לתת לו מעה נותנים לו מעה, הראוי להאכילו בתוך פיו מאכילים אותו בתוך פיו.
מלבי"ם - התורה והמצוה
קמא.
כי לא יחדל אביון מקרב הארץ . ר"ל שכבר באר שבאם עושים רצונו של מקום - לא יהיה בך אביון . וא"כ ממה שאתה רואה ש לא יחדל אביון מקרב הארץ , מזה תדע שאין עושים רצונו של מקום. א"כ עצה היעוצה שאתה " פתוח תפתח ", " נתון תתן ", ובזה שתעשה רצונו תהיה אתה העשיר והנותן והוא ישאר הרש והמקבל.
וז"ש " מצוך " " פתוח תפתח ", שעי"כ תהיה אתה המחלק צדקה. ור"ל שמהראוי היה כל העם יהיה להם צרכם ולא יצטרכו איש לרעהו, וכן יהיה כשעושים רצונו של מקום. אבל כשאין עושים רצונו יתן (את) חלק העניים, בפקדון ביד העשירים והוא הגבאי עליו. וכשהעני בא לקבל ממנו צדקה בא לקחת קצת מחלקו, אשר הוא בפקדון ביד העשיר.
וז"ש כי יהיה בך אביון , הלא זה מצד אשר ה' א-להיך נותן לך את חלקו שהוא מופקד בידך. וא"כ לא תאמץ את לבבך מאחיך האביון , ר"ל הלא הוא אחיך, וי"ל חלק בעושר כמוך. ועז"א ולא ירע לבבך בתתך לו, כי בגלל הדבר הזה יברכך , ר"ל ברכתך היא כדי שתהיה גבאי צדקה לתת לו מחלקו המופקד בידך. ואחר שלא יחדל אביון, א"כ העצה הוא פתוח תפתח , כדי שאתה תהיה הנותן ולא בהפך.
קמב.
לאחיך לעניך ולאביונך . ר"ל כ"א לפי כבודו - לאחיך תתן עסה ומעה [או מטה כגי' הש"ע סי' רן], ולהעני תתן פת, ולהאביון תאכיל לתוך פיו. וכ"ה בתוספתא (פאה פ' בתראה).
- פרשנות מודרנית:
בהמשך דף זה מופיעים ביאורים ופרשנויות של עורכי ויקיטקסט, שאינם בהכרח מייצגים את הפרשנות המסורתית.
ביאורים מסורתיים לטקסט ניתן למצוא בקטגוריה:דברים טו יא.
איך משכנעים אנשים שאינם רוצים להלוות לעניים
החובה להלוות לעניים כנגד משכון נזכרת בתורה, דברים טו :
"7 כִּי-יִהְיֶה בְךָ אֶבְיוֹן מֵאַחַד אַחֶיךָ, בְּאַחַד שְׁעָרֶיךָ, בְּאַרְצְךָ, אֲשֶׁר-ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לָךְ--לֹא תְאַמֵּץ אֶת-לְבָבְךָ, וְלֹא תִקְפֹּץ אֶת-יָדְךָ, מֵאָחִיךָ, הָאֶבְיוֹן.
8 כִּי-פָתֹחַ תִּפְתַּח אֶת-יָדְךָ, לוֹ; וְהַעֲבֵט, תַּעֲבִיטֶנּוּ, דֵּי מַחְסֹרוֹ, אֲשֶׁר יֶחְסַר לוֹ.
9 הִשָּׁמֶר לְךָ פֶּן-יִהְיֶה דָבָר עִם-לְבָבְךָ בְלִיַּעַל לֵאמֹר, קָרְבָה שְׁנַת-הַשֶּׁבַע שְׁנַת הַשְּׁמִטָּה, וְרָעָה עֵינְךָ בְּאָחִיךָ הָאֶבְיוֹן, וְלֹא תִתֵּן לוֹ; וְקָרָא עָלֶיךָ אֶל-ה', וְהָיָה בְךָ חֵטְא.
10 נָתוֹן תִּתֵּן לוֹ, וְלֹא-יֵרַע לְבָבְךָ בְּתִתְּךָ לוֹ: כִּי בִּגְלַל הַדָּבָר הַזֶּה, יְבָרֶכְךָ ה' אֱלֹהֶיךָ, בְּכָל-מַעֲשֶׂךָ, וּבְכֹל מִשְׁלַח יָדֶךָ.
11 כִּי לֹא-יֶחְדַּל אֶבְיוֹן, מִקֶּרֶב הָאָרֶץ; עַל-כֵּן אָנֹכִי מְצַוְּךָ, לֵאמֹר, פָּתֹחַ תִּפְתַּח אֶת-יָדְךָ לְאָחִיךָ לַעֲנִיֶּךָ וּלְאֶבְיֹנְךָ, בְּאַרְצֶךָ."
בפסוק ט נאמר, שלפני שנת השמיטה, יש חשש שאנשים לא ירצו להלוות; כדי לשכנע את האנשים שילוו בכל-זאת, נאמר בפסוק י שה' יברך את המלווה בכל מעשיו; בפסוק יא יש סיבה נוספת שבגללה ה' מצוה אותנו להלוות - כי לא יחדל אביון מקרב הארץ . מה הקשר בין כל הרעיונות האלו? למה קשה להלוות לפני השמיטה, ואיך העובדה שלא יחדל אביון מקרב הארץ אמורה לשכנע אנשים שילוו בכל-זאת?
מצאתי כמה פירושים:
א. שמיטת חובות
בפסוקים הקודמים דברים טו א-ו נאמר שבסוף שנת השמיטה יש לשמוט את החוב, כלומר, אסור לגבות אותו באופן עצמאי ( אלא רק דרך בית-דין ). אמנם ההלוואה היא כנגד משכון (עבוט), והמשכון אינו נשמט (הוא כבר נמצא בידי המלווה); ובכל זאת, מימוש המשכון כרוך בטירחה רבה, והעובדה שאי-אפשר לגבות את החוב באופן עצמאי מקשה מאד על המלווה, ועשויה לגרום לדחיית הפירעון. בכך, הלווה למעשה מקבל מתנה מהמלווה - הלוואה בלי ריבית לזמן ארוך יותר.
יש אנשים שמרגישים רע כאשר הם רואים אנשים אחרים שנהנים מהרכוש שלהם - "ורעה עינך באחיך האביון ולא תתן לו" ( עין רעה = תחושת צער שנגרמת לאדם כשהוא רואה אחרים נהנים מרכושו ); כדי לשכנע אותם שבכל-זאת כדאי לתת, הכתוב מביא שני נימוקים:
10. כנגד המתנה שתתן לאביון, וכנגד הטירחה שתטרח בביצוע ההלוואה, ה' יברך אותך בכל מעשי ידיך; כך שזו עיסקה משתלמת;
11. במקום האביון הזה שעזרת לו, יבואו אביונים אחרים - מעמים אחרים: "כי לא יחדל אביון מקרב הארץ" (בפסוק ד נאמר "כי לא יהיה בך אביון" - בעם ישראל - אבל בעמים אחרים יהיו); כך שיהיו אנשים אחרים שעליהם תוכל להסתכל ב"עין רעה"... "עַל-כֵּן אָנֹכִי מְצַוְּך לֵאמֹר פָּתֹחַ תִּפְתַּח אֶת-יָדְךָ לְאָחִיךָ לַעֲנִיֶּךָ וּלְאֶבְיֹנְךָ בְּאַרְצֶךָ" - אני מצוה אותך לעזור לאביונים מעם ישראל, וכך, האביונים שיישארו בארץ יהיו רק מעמים אחרים ולא מאחיך". [ע"פ אחד הפירושים של אברבנאל]
הבעיות בפירוש זה:
- בפסוק ט, הסירוב להלוות נקרא "דבר בליעל"; לא ברור מדוע הוא נקרא "בליעל", והרי הוא מסתמך על קושי אובייקטיבי?
- בפסוק יא, נראה שהכתוב משלים עם הנטיה הטבעית של האדם לשמוח בצרתו של הזולת - וזה בדיוק הפוך מהמסר שמועבר ברוב ספר דברים (למשל כו11) - "וְשָׂמַחְתָּ בְכָל-הַטּוֹב אֲשֶׁר נָתַן-לְךָ ה' אֱלֹהֶיךָ וּלְבֵיתֶךָ: אַתָּה וְהַלֵּוִי וְהַגֵּר אֲשֶׁר בְּקִרְבֶּךָ": אדם צריך לשמוח בטוב שה' נתן לו, ולשתף אחרים בשמחתו, ולא לשמוח מכך שלאנשים אחרים יש פחות ממנו!
ב. התכוננות למחסור
הביטוי "עין רעה" נזכר במקום אחר בספר דברים בהקשר של רעב ומחסור; כשיש מחסור, אנשים שומרים בקנאות רבה יותר על רכושם, ומסתכלים ב"עין רעה" על כל אדם שעלול לקחת להם אותו (ראו עין הרע בתנך ).
שנת השמיטה היא שנה שבה אנשים מצפים למחסור - הם יודעים שלא יוכלו לעבד את שדותיהם, וחוששים שיחסר להם אוכל; הדבר עלול לגרום להם לשמור על רכושם, ולסרב להלוות לנזקקים - "ורעה עינך באחיך האביון ולא תתן לו". כדי לשכנע אותם להלוות גם לפני השמיטה, הכתוב מביא שני נימוקים:
10. בזכות ההלוואה, ה' יברך אותך, ולא תסבול ממחסור אפילו בשנת השמיטה.
11. "כדאי לך לעזור לאביונים [ע' רש"י], כדי שתיווצר נורמה של עזרה לאביונים, "כי לא יחדל אביון מקרב הארץ" , ויום אחד גם אתה או אחד מצאצאיך יהיה אביון, וביום זה - הנורמה של עזרה לאביונים תעזור גם לך".
דווקא במצב של מחסור, חשוב יותר לעזור אחד לשני ולהתחלק בכסף, כדי לעבור את המחסור בשלום; ואולי זו אחת המטרות של מצוות השמיטה - לאמן אותנו להתמודד עם מצבים של מחסור.
הבעיות בפירוש זה:
- בפסוק ט, שוב לא ברור מדוע הסירוב להלוות נקרא "דבר בליעל", והרי הוא מסתמך על חשש אובייקטיבי?
- בפסוק יא, אם המטרה היא להפחיד את העשירים ולגרום להם לחשוב על כך שיום אחד גם הם יהיו אביונים - לא ברור מדוע בתחילת הפרשה נאמר (דברים טו ד) "אפס, כי לא יהיה בך אביון...": הרי, הפסוק הזה פוגע באפקט ההפחדה - הוא עלול לגרום לעשירים לחשוב שהם אף-פעם לא יהיו אביונים! אמנם, שם מדובר על מצב שבו כל ישראל שומרים את התורה, כמו שנאמר בפסוק הבא "רק אם שמוע תשמע בקול ה' אלהיך...", אבל עדיין - הדגש הוא על "לא יהיה בך אביון", וזה מוכיח שהמטרה היא להרגיע ולא להפחיד!
ג. תיקון ה"עיוות"
בשנת השמיטה, העניים יכולים לאכול בחינם מהשדות של העשיר, והעשיר עלול לעשות חשבון קר: "אין טעם שאטרח עכשיו לעזור לעניים; מספיק להם מה שיקבלו בחינם בשנה הבאה". חשבון כזה נקרא "דבר בליעל" כי הוא מנסה לעקוף את כוונת התורה: האדם "מתעצבן" על כך שהתורה נותנת לאביונים לאכול בחינם בשנת השמיטה, עינו רעה באביונים, וכדי "לתקן את העיוות" (לפי דעתו), הוא נמנע מלהלוות להם לפני השמיטה.
בתשובה למחשבת-בליעל זאת, הכתוב מביא שני נימוקים:
10. בזכות ההלוואה, ה' יברך אותך וייתן לך מתנות בחינם; וכשאתה מקבל מתנות, אתה לא עושה חשבונות ולא מנסה "לתקן את העיוות"...
11. בשנת השמיטה, האביונים מקבלים אוכל בחינם, אבל יש עוד צרכים רבים מעבר לאוכל, ולכן הם עדיין אביונים - "כי לא יחדל אביון מקרב הארץ" , - גם בשנת השמיטה, האביון לא חדל מלהיות אביון. לכן, גם לפני שנת השמיטה צריך להלוות.
ד. דרך העולם
לפי כל אחד מהפירושים לפסוק ט, אפשר לפרש [ע"פ רש"ר הירש] שפסוק יא מתאר, לא את המצב בעם ישראל, אלא את המצב הטבעי בכל חברה אנושית: "טבע העולם הוא "כי לא יחדל אביון מקרב הארץ" , אביונים נשארים אביונים ולא מצליחים לצאת מאביונותם, ולכן אתה צריך להתאמץ כדי למנוע את המצב הזה; "עַל-כֵּן אָנֹכִי מְצַוְּך לֵאמֹר פָּתֹחַ תִּפְתַּח אֶת-יָדְךָ לְאָחִיךָ לַעֲנִיֶּךָ וּלְאֶבְיֹנְךָ בְּאַרְצֶךָ" - אני מצוה אותך לעזור לאביונים, כדי שלא תגיע למצב המקובל בעולם, שבו אביונים נשארים אביונים."
מטרת הנימוק היא להגיד לכל עשיר ועשיר, שהדבר תלוי בו באופן אישי: "אם אתה לא תפתח את ידך באופן אישי כדי להלוות לאביונים - "לא יחדל אביון מקרב הארץ"; אבל אם אתה תעשה השתדלות, תשמע בקול ה' ותקיים את המצוה להלוות לאביונים בעין טובה - ה' יעזור לך עוד יותר, ותתקיים בך הברכה שנאמרה למעלה "אפס, כי לא יהיה בך אביון...", כלומר - לא יהיה בך אביון כלל, גם לא באופן זמני".
וצחי הוסיף: אולי זה נאמר מפני שאדם שיש לו הרבה נכסים בקלות יכול להיות במציאות דמיונית כאילו אין אביונים, מפני שבסיבתתו אכן אין אביונים. קשה למצוא מקבצי נדבות בקיסריה. אז אולי הפסוק בא לומר, שאלו שגרים במקומות שאין אביונים, ללכת לחפש אותם במקומות אחרים, מפני שתמיד הם קיימים.
ודוד אקסלרוד הוסיף: יש לא מעט אנשים שמתייחסים לצדקה כאל לולב, לדוגמה " נטלתי בכדי הליכת ארבע אמות - יצאתי לידי חובה ". הלא יצא לך לשמוע " אני כבר נתתי היום או החודש ", ולא במצב שאין ביכולתו לתת עוד, אלא במובן " נטלתי בכדי הליכת ארבע אמות ". לאלה נאמר " "כי לא יחדל..." ”, לאמור: "אלה הם דברים שאין להם שיעור... וגמילות חסדים...”. כי הרי לא יחדל.
לפי זה, הנימוק כי לא יחדל אביון מקרב הארץ לא בא להסביר מדוע צריך להלוות לפני השמיטה, אלא מדוע צריך להלוות שוב ושוב, ולא להסתפק במבצע חד פעמי.
ה. כדי שלא ימות האביון
הפועל חדל מציין גם מוות, כמו ב (תהלים לט ה): "הוֹדִיעֵנִי ה' קִצִּי וּמִדַּת יָמַי מֶה הִיא, אֵדְעָה מַה חָדֵל אָנִי". לפי זה, הנימוק כי לא יחדל אביון מקרב הארץ משמעו "תן הלוואה לאביון, כדי שלא ימות, שלא יחדל מלהתקיים".
ראו
- דיון - מדוע קשה להלוות לפני השמיטה
- דיון - כי לא יחדל אביון מקרב הארץ
הקבלות
בפסוקנו, הברכה היא בכל מעשיך ובכל משלח ידיך ; בפסוקים אחרים בספר דברים מופיעה ברכה רק בכל משלח ידך או רק בכל מעשה ידך . להסבר ההבדל בין הביטויים, ראו משלח ידך - מעשה ידך .
מקורות
על-פי מאמר של אראל שפורסם לראשונה ב אתר הניווט בתנך בתאריך 2006-09-22.
קישורים
פסוק זה באתרים אחרים: הכתר • על התורה • Sefaria • תא שמע • אתנ"כתא • סנונית • שיתופתא
קטגוריות־משנה
קטגוריה זו מכילה את 2 קטגוריות המשנה המוצגות להלן, ומכילה בסך הכול 2 קטגוריות משנה. (לתצוגת עץ)
ב
ו
דפים בקטגוריה "דברים טו יא"
קטגוריה זו מכילה את 23 הדפים המוצגים להלן, ומכילה בסך־הכול 23 דפים.